Ehrlicho balzamas - prieš sąnarių skausmą Ne vieną iš mūsų kankina sąnarių ir raumenų skausmai. Tokiu atveju jums neabejotinai padės sąnarių - raumenų EHRLICHO balzamas, turintis savo sudėtyje geros kokybės, biologiškai aktyvių komponentų iš Bad Wurzach durpių, aprobuotų daugiau nei penkiasdešimtyje Europos ir kitų pasaulio šalių. EHRLICHO balzame esantis nikotino rūgšties benzilo esteris, tirpstantis lipiduose, palyginus lengvai rezorbuojasi per odą ir sukelia heperemijos reiškinius netrukus po jo įmasažavimo. Skausmo palengvėjimas ar net visiškas išnykimas, komfortiškas šilumos pojūtis dažnai tęsiasi valandas. Balzamo sudėtyje esantys audinių aliejaus ir švilpiko taukai, nuo seno naudojami liaudies medicinoje reumatiniams skausmams gydyti, užtikrina švelnų veikliųjų medžiagų poveikį odai. Balzamo populiarumui prisidėjo ir kiti jame esantys natūralūs augalinės kilmės komponentai: eukalipto aliejus, kamparas, mentolis. Balzamas rekomenduojamas suaugusiems esant reumatiniams susirgimams, reumatoidinių artritų, neuralginių skausmų, atsiradusių sportuojant, po sunkių darbų ar peršalus, skaudant raumenims, juos patempus, esant transplanttelinio disko pažeidimams, skausmui apatinėje nugaros dalyje, sutrikus periferinei kraujotakai, taip pat sergant kvėpavimo organų ligomis. Tepalo konsistencijos balzamas yra švelniai įtrinamas į nepažeistą odą ryte ir vakare, o esant ūmiems skausmams ir dažniau. Šis tepalas yra švelnus odai, neprikimba prie rūbų ir nepalieka dėmių. Sąnarių - raumenų balzamo teiraukitės vaistinėse arba UAB "Sanitas ir Status" M.K.Čiurlionio g. 13, tel./faks. 226425. Farmacijos mokslų daktaras Algis PUODŽIŪNAS <doc> Vidurio Europos ekonomikos naujienos ESTIJA Ekonomikos būklė 1995 metais infliacija Estijoje buvo 28,9 procento, bendras vidaus produktas (BVP) padidėjo 5 procentais, bedarbių skaičius siekė 1,7 procento. Šalis eksportavo prekių už 1,9 mlrd. dolerių, importavo 2,7 mlrd dolerių. Vidutinis atlyginimas praėjusių metų pabaigojhe prilygo 1100 litų. Estijos finansų ministerijos duomenimis, praėjusiais metais Estijos pramonės produkcijos apyvarta padidėjo 1,4 procento, statybos pramonė išaugo 2, paslaugų sektorius - 4,5 procento. Vienintelė nuosmukį patyrusi Estijos ekonomikos sritis pernai buvo žemės ūkis, kurio produkcija sumažėjo 6,3 procento. Estijos valstybės skola sudaro 7 procentus bendrojo vidaus produkto. Užsienio parama ir investicijos Valstybinės kompanijos "Estijos geležinkeliai" generalinis direktorius Parbo Juchnevičius pasakė, kad Estijos geležinkelių kompanijos būklė labai sunki: per pastarąjį dešimtmetį keleivių skaičius Estijos geležinkeliais sumažėjo beveik keturis kartus. Pernai prekių pervežimas sudarė 90 procentų visų "Estijos geležinkelių" pervežimų bei 84 procentus visų kompanijos pajamų, tuo tarpu keleivių pervežimas - 10 procentų visų pervežimų bei 16 procentų kompanijos pelno. "Estijos geležinkeliai" šiemet turi gauti 16 milijonų Ecu (apie 80 mln. litų) Europos investicijų banko paskolą, tačiau kompanijos vadovai tvirtina, kad šių lėšų nepakanka Estijos geležinkelių sistemai pertvarkyti. Užsienio prekyba Svarbiausia Estijos eksporto partnerė praėjusiais metais buvo Suomija. Jai teko 22,2 procento viso Estijos eksporto. Estijos eksportas į Rusiją sudarė 18,6, Švediją - 11,2, Vokietiją - 7,8, Latviją - 6,5, Lietuvą - 5,2, Ukrainą - 5 procentus viso Estijos eksporto. Daugiausia prekių Estija įsivežė taip pat iš Suomijos - 37,6 procento viso Estijos importo. Toliau seka Rusija - 10,9, Švedija - 9,7, Vokietija - 9,5, Latvija - 4,2, Olandija - 3,4, Danija - 3,2 bei Didžioji Britanija - 2,9 procento bendro Estijos eksporto. Iš viso praėjusių metų gruodžio mėnesį Estija prekiavo su 95 pasaulio šalimis, su 34 iš kurių jos prekybos balansas buvo teigiamas. Bankininkystė Komercinių Estijos bankų išduotų paskolų suma pernai padidėjo 53,9 procento. 1995 metų gruodžio pabaigoje Estijos bankai buvo išdavę paskolų už 6,7 milijardo Estijos kronų (3 mlrd. litų). Centrinio Estijos banko atstovės spaudai Kajos Kel nuomone, tai, kad komerciniai bankai išdavė daugiau paskolų, reiškia, jog Estijos bankų sistema pagaliau stabilizavosi ir prasidėjo bankų plėtros etapas. Estijos komerciniai bankai pernai išdavė paskolų individualiems asmenims už 736,4 milijono kronų( 244 mln. litų), t.y. 51,1 procento daugiau nei 1994 metais. Bendra paskolų privačioms kompanijoms suma pernai padidėjo 42,8 procento iki 4,9 mlrd. kronų (1,65 mlrd. litų). Valstybinėms įmonėms Estijos bankai pernai išdavė 308,8 milijono kronų paskolų, t.y. 14,7 procento daugiau nei 1994 metais. Estijos bankų išduotų vadinamų blogų bei abejotinų paskolų suma praėjusių metų pabaigoje sudarė 2,5 procento visos paskolų sumos. Centrinis Estijos bankas informavo, kad indėlių suma Estijos komerciniuose bankuose 1995 metais padidėjo 39,2 procento iki 9,6 milijardo kronų (3,2 mlrd. litų). Centrinio Estijos banko ekspertų nuomone, indėlių suma Estijos bankuose pernai padidėjo daugiau nei trečdaliu dėl keleto priežasčių. Visų pirma, pagerėjo Estijos bankų reputacija ir daugelis Estijos piliečių mieliau patikėdavo savo pinigus bankams nei laikydavo juos namuose. Antra ne mažiau svarbi priežastis - infliacija. Indėliai bankuose daugiau ar mažiau yra apsaugoti nuo nuvertėjimo. Neterminuoti indėliai pernai sudarė 81,2 procento (7,8 mlrd. Estijos kronų) visos indėlių sumos, tuo tarpu terminuoti - 17,8 procento arba 1,7 mlrd. Estijos kronų. Privačių asmenų indėliai 1995 metais sudarė 28 procentus bendros indėlių sumos. Palyginti su 1994 metais, privačių asmenų indėlių Estijos bankuose padaugėjo penkiais procentais, tuo tarpu privačių įmonių indėlių suma sumažėjo 1,3 procento iki 39 procento bendros visų indėlių sumos. Valstybės indėliai privačiuose Estijos bankuose pernai sudarė 24,5 procento visų indėlių. Palyginti su 1994 metais, valstybės indėlių suma sumažėjo 0,2 procento. Valstybinių įmonių, kurių indėlių per metus dėl privatizavimo sumažėjo 4,3 procento, indėlių suma sudarė 6,9 procento visos Estijos komercinių bankų indėlių sumos. Privatizacija Gegužės mėnesį Estijos privatizavimo agentūra nusprendė parduoti 66 procentų "Estonian Air" akcijų paketą Danijos avialinijų kompanijai "Maersk Air" bei jos partnerės "Balti Creso" investicijų grupei. "Balti Creso" investicijų grupės direktorius Andresas Ratsepas informavo, kad 49 procentai nacionalinės Estijos avialinijų kompanijos akcijų atiteks "Maersk Air" kompanijai, o "Balti Creso" atiteks 17 procentų "Estonian Air" akcijų. Estijos privatizavimo agentūros duomenimis šiemet didžiausias dėmesys bus sutelktas į žemės bei stambių strateginių įmonių privatizavimą. Estijos privatizavimo agentūra nusprendė, kad tokioms svarbioms valstybinėms įmonėms, kaip "Estijos energija", "Estijos nafta", "Estijos geležinkeliai", "Talino uostas" bei "Estijos telekomas" būtina parengti išsamias privatizavimo programas bei išskaidyti šias įmones į smulkesnes. Žemės ūkis Žemės ūkio ministras Ilmaras Madmentsas (Ilmar Mandments) pranešė, kad tik 28 procentai buvusių kolūkių žemės yra pertvarkyta, tolesni pertvarkymai galimi, priėmus žemės ūkio įstatymo pataisas. Per pirmąjį šių metų ketvirtį Estijos mėsos produkcija, palyginti su praėjusiais metais, sumažėjo 23 procentais. Estijos ūkininkai pardavė 24,7 tūkstančio tonų gyvų galvijų bei paukščių. Palyginti su praėjusiais metais, Estijos galvijų bei paukščių produkcija sumažėjo trimis tūkstančiais tonų. Per tris šių metų mėnesius Estijos ūkininkai pardavė 141,3 tūkstančio tonų pieno bei 71,7 milijono kiaušinių. Remiantis statistika, estų ūkininkai šiemet pardavė 12 tūkstančių tonų pieno bei 10 milijonų kiaušinių mažiau nei praėjusiais metais. Mokesčiai ir atlyginimai Estijos sociologijos bei ekonomikos tyrimų instituto direktorius Juhanas Silastė teigia, kad šešėlinė ekonomika Estijoje sudaro 30-40 procentų bendrojo Estijos vidaus produkto ir kasmet atneša valstybei 5-6 milijardus kronų nuostolių. Oficialiais duomenimis, šešėlinė ekonomika sudaro 12 procentų Estijos BVP. Pati populiariausia šešėlinės ekonomikos forma šiuo metu Estijoje yra atlyginimų išmokėjimas grynais pinigais, neįtraukiant jų į kompanijos sąskaitas. Tokiu atveju išvengiama fizinių asmenų pajamų, socialinio bei sveikatos draudimo mokesčių. Neapmokestinamus atlyginimus kompanijos gali išmokėti tik iš nelegalių ar pusiau legalių apyvartinių fondų ar nuslėpto pelno. Dažniausiai vengiama mokėti mokesčius mežesniuose Estijos miestuose ar kaimo vietovėse. Didžiuosiuose miestuose padėtis kur kas geresnė. Vidutinės vieno šeimos nario pajamos Estijoje per pirmąjį šių metų ketvirtį siekė 1407 kronas (470 litų). Didžiausią estų pajamų dalį sudarė atlyginimai - 56 proc., socialinio draudimo išmokos - 16 proc., gamybinė veikla - 5 proc., investicijoms bei kitoms pajamoms teko po 4 procentus. Didžiausią dalį savo pajamų estai išleido maistui - 32 procentus. Ekonomikos problemos 1995 metais Estijoje bankrutavo 135 įmonės - iš jų 55 Estijos sostinėje, Taline. Estijos kompanijų registro duomenimis, kiekvienam Estijos rajonui pernai apytikriai teko maždaug 10 bankrutavusių įmonių ar firmų. Bankrutavo 55 didmeninės bei mažmeninės prekybos, automobilių bei buitinės technikos remonto firmų. 38 iš 135 bankrutavusių buvo pramonės įmonės, 15 - žemės ūkio, miškininkystės bei medžioklės įmonės. Estijos tabako kompanijos "Eesti Tubakas" ("Estijos tabakas") valdyba nusprendė sumažinti tabako gaminių produkciją bei darbo vietų skaičių. Kompanijos darbininkų skaičius sumažės 30 procentų. Šiuo metu Estijos tabako kompanijoje dirba 250 darbuotojų. Pagrindinė priežastis, dėl kurios "Estijos tabako" vadovai nusprendė sumažinti produkciją bei darbo vietų skaičių, buvo naujas akcizo mokestis Estijoje pagamintoms cigaretėms, prilygstantis užsienietiškų cigarečių akcizui. Šis akcizas padidino estiškų cigarečių kainas bei penkis kartus sumažino kompanijos apyvartą. Kontrolinis "Estijos tabako" akcijų paketas priklauso Švedijos tabako kompanijai "Svenska Tobaks". Šios kompanijos prezidentas Larsas Elmenius pasakė, kad "Estijos tabako" produkcijai pastebimai sumažėjus, švedų kompanija bus priversta visiškai nutraukti cigarečių gamybą Estijoje ir perkelti ją į Malmės tabako gamyklą Švedijoje. Mažėjant medienos kainoms pasaulio rinkose, Šiaurės šalių, tarp jų ir Estijos, medienos pramonės įmonių būklė sparčiai blogėja. Estijos miškų pramonės įmonės, kurios dar visai neseniai gaudavo neblogą pelną, parduodamos medieną Suomijos bei Švedijos kompanijoms, taip pat atsidūrė nepavydėtinoje padėtyje. Per metus medienos kainos pasaulio rinkose sumažėjo nuo daugiau nei 1000 iki 500 JAV dolerių už toną. Daugelyje Estijos miškų pramonės įmonių šiuo metu yra susikaupę dideli kiekiai neparduotos produkcijos. Stambiausia Estijos prekybos kompanija, superkanti medieną Suomijos popieriaus kompanijoms, "AS Lumiforest" sumažino apyvartą beveik dešimt kartų. Daugelis Estijos medienos kompanijų šiuo metu dirba nuostolingai ir yra priverstos išleisti darbininkus neapmokamų atostogų. Politinės prognozės Praėjusiais metais į valdžią šalyje atėjo postkomunistinės orientacijos Koalicinės partijos ir valstiečių susivienijimo valdžia, kurios valdymas populiariai vadinamas "raudonuoju liberalizmu". Šalis ir toliau lieka patraukliausia (pagal ekonominius rodiklius) Baltijos valstybė, tačiau iki šiol neišspręstas rusų mažumos pilietybės klausimas ir sienos su Rusija problemos (Estija nenori pripažinti dabartinės sienos teisėta, apeliuodama į 1920 metų taikos su Rusija sutartį). Visa tai mažina politinės padėties stabilumą. Šiais metais turi įvykti savivaldybių rinkimai. Pagal užsienio informacijos agentūrų pranešimus parengė Egidijus VAREIKIS <doc> 30 parlamentarų siūlo atšaukti Seimo kanclerį (BNS). 30 parlamentarų vakar įteikė Seimo pirmininkui pareiškimą, siūlydami atšaukti Seimo kanclerį Nerį Germaną iš užimamų pareigų. Remiantis Seimo Statutu, tokį pasiūlymą gali pateikti penktadalis Seimo narių, t.y. 29 parlamentarai. Pareiškime remiamasi parlamento laikinosios tyrimų komisijos išvadomis. Ši komisija tyrė 10 mlrd. kreditinės linijos "Tauro" bankui istoriją ir valstybės pareigūnų suteiktų garantijų teisėtumą. Pareiškime nurodoma, jog "Seimo Statutas Seimo kancleriui nenumato teisės pasirašyti tarpininkavimo raštus ir garantuoti už komercinius bankus", todėl kancleris N. Germanas, 1994-ųjų birželio 27-ąją pasirašydamas garantinį raštą "Tauro" bankui, "viršijo savo įgaliojimus". Tai tvirtinama ir komisijos, kurios įgaliojimus parlamentas praėjusią savaitę sustabdė, išvadose. Ta pati komisija nustatė, kad kanclerio išsiunčiamų raštų registracijos knygoje įrašas apie 1994-ųjų birželio 27-osios garantinį raštą yra suklastotas. Išvadose nurodoma, kad šis raštas įregistruotas kaip raštas Užsienio reikalų ministerijai dėl vizos Seimo nariui Karoliui Snežko. "Tai, kad kanclerio klastotė sąmoninga, patvirtina faktas, nurodytas komisijos išvadose - Užsienio reikalų ministerija tos dienos ir to numerio rašto dėl K. Snežko vizos nėra gavusi", pažymima pareiškime dėl N. Germano atšaukimo iš Seimo kanclerio pareigų. <doc> JTO tikisi pažangos dabartiniame tadžikų derybų etape AŠCHABADAS. (Interfax-BNS). Ašchabade po 4 mėnesių pertraukos vėl prasidėjo tarpusavy kovojančių tadžikų pusių derybos. Pradėdamas plenarinį posėdį, JTO generalinio sekretoriaus specialusis pasiuntinys Herdas Merremas pareiškė, kad šis etapas - "nepaprastai svarbus svarstymo raundas". Pažymėjęs, jog pasaulio bendrija praranda kantrybę, laukdama pažangos derybose", specialusis pasiuntinys pareiškė, kad abiem tadžikų šalims "liko mažiau kaip 5 mėnesiai pasiekti pažangą, kurios viena sąlygų - nutraukti ugnį". Oficialiosios Dušanbė delegacijos lyderis, Tadžikistano užsienio reikalų ministras Talbakas Nazarovas pareiškė, kad vyriausybė "turi kai kurių siūlymų", kuriuos jis ketina pateikti opozicijos atstovams per derybas. Savo ruožtu opozicijos delegacijos lyderis Akbaras Turadžonzoda padėties sureguliavimo perspektyvas susiejo su galimybe opozicijos nariams dalyvauti valstybės valdyme. <doc> Baltarusijos valstybės sienos pažeidimų šiemet padaugėjo du kartus MINSKAS. (BNS). Baltarusijos sienos pažeidimų per šių metų pirmąjį pusmetį, palyginti su tokiu pačiu praėjusių metų laikotarpiu, padaugėjo beveik du kartus. Kaip pranešė Baltarusijos pasienio kariuomenės spaudos tarnyba, per šešis mėnesius buvo sulaikyti daugiau kaip 1 tūkst. žmonių, neteisėtai pereinančių sieną. Padaugėjo ir kontrabandos srautas per sieną - per pusę metų sulaikyta kontrabandinių krovinių daugiau kaip už 3 mlrd. rublių. Daugiausia šių pažeidimų padaroma, kaip ir anksčiau, Baltarusijos pasienyje su Lenkija, Lietuva ir Latvija. Sienos pažeidimų ir kontrabandinių krovinių daugėja apskritai intensyvėjant eismui per Baltarusijos sieną. Ją šiemet pervažiavo 7 mln. žmonių, palyginti su 5 mln. 1995 metų pirmajame pusmetyje, ir 1,8 mln. transporto priemonių, palyginti su 1,3 mln. pernai per tą patį laikotarpį. <doc> H.Klinton susitiko su Estijos vadovais TALINAS. (BNS). JAV pirmoji ledi Hilari Klinton pirmadienį Taline susitiko su Estijos prezidentu bei kitais šalies vadovais ir pareiškė paramą demokratijai ir ekonomikos reformoms. "Aš dėkinga už galimybę apsilankyti šalyje, kuri atsikratė baisaus totalitarizmo palikimo, siekdama demokratijos ir laisvės. Aš atvežiau Estijos vyriausybei ir tautai patvirtinimą, kad Amerika jus remia. Mes žavimės jūsų didvyriškumu ir ištikimybe demokratijos bei laisvos rinkos ekonomikos idėjoms, ir mes remsime jus iki pabaigos jūsų kelyje į Vakarų demokratinių laisvų tautų šeimą", pareiškė JAV prezidento žmona. H.Klinton lėktuvas nutūpė Talino aerouoste pusvalandį pavėlavęs. Po sutikimo ceremonijos aerouoste Estijos prezidentas Lenartas Meris surengė poniai H.Klinton priėmimą prezidento rūmų sode Kadriorge. Priėmime dalyvavo Estijos ministras pirmininkas Titas Vahis, parlamento pirmininkas Tomas Savis, užsienio reikalų ministras Simas Kalasas, taip pat maždaug šimtas kitų Estijos visuomenės ir politikos veikėjų. <doc> Lietuvoje perspektyvūs tik stambūs ūkiai Lietuvoje perspektyvūs tik stambūs ūkiai, konstatuota išvažiuojamame Agrarinio komiteto bei "Agronomų seklyčios" posėdyje. Šį kartą jis vyko kaimyninėje Baltarusijoje, pas Gardino srities žemdirbius. Išvykoje dalyvavo gausi grupė Seimo narių, žemdirbiškų visuomeninių organizacijų atstovai, mokslininkai. Pokalbis apie tai, kaip geriau ūkininkauti, kokias problemas sprendžia kaimyninės valstybės žemdirbiai, vyko žemės ūkio kooperatinėje įmonėje "Kastričnik". Kaip papasakojo šio ūkio vadovas Viktoras Kremko, žemės yra daug - 10 500 hektarų. Iš jų net 9 100 naudmenų ir per 7 000 hektarų ariamos. Vien tik javais užsėta 3 900 hektarų. Apžiūrint pasėlius, "Agronomų seklyčios" dalyviai žavėjosi gražiai banguojančiais kviečiais, švariais cukrinių runkelių, įvairių daržovių laukais. Beje, yra ir 160 hektarų sodas. Beveik visa pagaminta produkcija vietoje ir perdirbama. Ūkis turi pieninę, mėsos perdirbimo cechą, 2 000 tonų talpos vaisių ir daržovių mechanizuotą sandėlį. "Kastričnik" įmonė verčiasi ir mėsine arklininkyste. Tačiau daugiausiai laikoma galvijų ir kiaulių. Yra beveik 2000 karvių, iš kiekvienos jų per metus primelžiama po 4 200 kilogramų pieno. Aukšti ir penimų kiaulių paros priesvoriai. Visi gyvuliai šeriami savais pašarais. Parduodama apie 1300 tonų grūdų. Šiame, kaip ir kituose baltarusių žemdirbių kooperatyvuose, žmonės turi visas socialines garantijas. Kaip sakė Gardino srities vykdomojo komiteto pirmininko pavaduotojas Michailas Logvinas, ekoniminis nuosmukis neaplenkė ir Baltarusijos. Labai pabrango technika, trąšos, chemikalai, kuras, elektra. Tad tenka verstis iš anksčiau sukauptų rezervų. Pokalbyje dalyvavęs Seimo narys, Žemės ūkio ministras Vytautas Einoris pabrėžė, kad baltarusiai buvo žymiai atsparesni nevykusioms agrarinėms reformoms. Antai, jų ūkiuose niekur neteko pastebėti sugriautų tvartų, žemė bendruose plotose neatribota riboženkliais. Dideliuose plotuose lengvai gali dirbti įvairi technika. Tuo tarpu Lietuvos žemės ūkio padėtis kritiška. Seimo narys, ilgametis "Agronomų seklyčios" vadovas Antanas Būdvytis sakė, kad pastaraisiais metais kaime atsirado anksčiau negirdėta bedarbio sąvoka. Net keturiems penktadaliams šeimų trūksta lėšų drabužiams ir avalynei, buitiniams apyvokos daiktams įsigyti. Kaip pažymėjo Seimo narys, Žemės ūkio bendrovių asociacijos prezidentas Algirdas Ražauskas, šiuo metu veikia apie pustrečio tūkstančio žemės ūkio bendrovių. Per artimiausius trejus metus prognozuojama, kad keli šimtai žemės ūkio bendrovių nutrauks savo veiklą. Pasak V.Einorio, be abejo, mūsų ateitis yra ūkininkai. Tačiau tokie ūkininkai, turintys po 7 - 8 hektarus, - be perspektyvos. Žinoma, priemiestinėse zonose, prie Vilniaus, Kauno, kitųjų didžiųjų miestų, pagaliau ir prie rajonų centrų, kur yra išvystyta sodininkystė, daržininkystė, kur specializuojamasi auginti kokią vieną kultūrą, ir tie penki hektarai atneš pelną. Ten, kur geros žemės, maža šeima ir 10 hektarų ūkininkas gali verstis. O kaip verstis pagyvenusiems žmonėms, kurie turi 2 - 3 hektarus, kas jiems padės įdirbti žemę, nuimti derlių? Kita vertus, ūkių stambėjimas turėtų vykti taip, kad kuo mažiau liestų žmogaus asmeninius reikalus, neskriaustų tų mažųjų ūkininkų. Diskusijos dalyviai sakė, kad ten, kur galima, reikia prie gyvenviečių padaryti bendrus pasėlių plotus, sėjomainas, įsigyti geros visų žemės ūkio kultūrų veislinės sėklos, augalų apsaugos priemonių, mechanizmų. Be šito neįmanoma ūkininkauti. Tokius žingsnius reikia žengti nedelsiant ir ryžtingai. Žinoma, negalima tai daryti prievartos metodais, pagaliau žmonės ir patys turi suprasti, kaip jiems patogiau ir lengviau gyventi. Jiems gali padėti konsultaciniai punktai, jų specialistai. <doc> Kinai nori tiekti detales lietuviškiems televizoriams Uždarosios akcinės bendrovės "Šiaulių Tauro televizoriai" vadovai pirmadienį susitiko su į Lietuvą atvykusios Kinijos Liaudies Respublikos Šanchajaus provincijos delegacijos nariais. Aptartos galimybės tiekti iš Kinijos šiauliečiams komplektavimo detales. Bendrovės technikos direktorius Ramūnas Danauskas ELTOS korespondentei sakė, kad tai tikriausiai yra vienintelė sritis, kur jų įmonė galėtų kooperuotis su Kinijos gamintojais. Svarbiausi mūsų pusės reikalavimai - puiki detalių kokybė ir kaina, mažesnė negu iki šiol įmonei tiekiamų. Dabar, vasaros mėnesiais televizorių perkama mažai, jų pirkėjai labiau pasigenda ilgais žiemos vakarais. Šiauliečiai džiaugiasi dideliu užsakymu iš Danijos, kur ir iškeliauja beveik visa "Šiaulių Tauro televizorių" produkcija. Ten populiarus naujasis lietuviškas "Tauras - 502", rugpjūčio mėnesį į šią šalį bus išsiųsta ir apie 90 proc. įmonėje pagamintų "Tauras - 501". Bendrovės vidutinė mėnesio apyvarta siekia 6-7 mln. litų. Šiuo metu čia dirba 450 žmonių. Pasak Ramūno Danausko, susitikimas su svečiais iš Kinijos buvo daugiau pažintinis. Išsiaiškintos abiejų pusių galimybės ir pageidavimai. Tolimosios šalies delegacija, grįžusi namo, parinks tinkamiausią partnerį Lietuvos televizorių gamintojams. <doc> Estijos bankas slopina Ukrainos entuziazmą Estijos centrinis bankas pirmadienį atvėsino Ukrainos verslininkų entuziazmą pranešęs, kad prekybos tarp Estijos ir Ukrainos augimas, pasirašius laisvos prekybos sutartį, nėra toks spartus, kaip tikėtasi. Nuo kovo 14 dienos, kada įsigaliojo ši sutartis, Estijos eksportas padidėjo 238 procentais, o importas 229 procnetais, palyginus su praėjusiais metais. Tačiau Estijos bankas pirmadienį pareiškė, kad laisvos prekybos sutartis didesnio poveikio neturėjo, mat, eksportas į Ukrainą išaugo tik penkatadaliu, palyginus balandžio ir kovo duomenis. Eksportas į Rusiją taip pat padidėjo penktadaliu, nors tebegalioja dideli muitai. Gegužės mėnesį Estijos prekių eksportas į Ukrainą nebedidėjo. Estijos eksportuotojai priversti ieškoti naujų rinkų savo produktams, nes Rusija įvedė didelius tarifus. Ukraina kaip tik ir yra viena jų, tačiau kol kas estai tik atranda Ukrainą, sakoma Estijos banko pranešime. Didesnę Estijos eksporto dalį į Ukrainą sudaro maisto produktai. <doc> Lietuvos vertybinių popierių birža - tarp perspektyviausių Europoje Pasaulio banko grupės dalyvė, Tarptautinė finansų korporacija IFC įtraukė Lietuvą į korporacijos leidžiamą Besivystančių vertybinių popierių rinkos apžvalgą, kuri kas mėnesį ir kas metų ketvirtį yra platinama visose pasaulio valstybėse. Iš viso į apžvalgą papildomai įtraukta 17 naujų Europos, Afrikos, Azijos ir Lotynų Amerikos valstybių. Tarp jų iš Europos - Bulgarijos, Lietuvos, Slovakijos ir Slovėnijos vertybinių popierių rinkos. Visos valstybės jau pateikė savo duomenis IFC apžvalgai, o Rusija, Egiptas ir Marokas pateks į apžvalgą nuo šių metų rugsėjo pabaigos. Informaciją apie Lietuvos vertybinių popierių rinką IFC korporacijai teiks Nacionalinė vertybinių popierių birža ir finansų maklerio imonė "Vilfima". NVPB rinkos plėtros departamento vadovė Inga Dovbyšaitė Eltos korespondentui pasakė, kad apžvalgai pasirinktos 33 firmos, kurios yra didžiausios Lietuvoje pagal rinkos kapitalizaciją. IFC bus informuojama apie jų akcijų ir kitų vertybinių popierių kainas, jų pokyčius, emisiją, taip pat naujas firmas, įtrauktas į biržos sąrašus, kurios gali turėti įtakos rinkos kapitalizacijai. Iš pradžių Lietuvai skaičiuojamas IFC paprastasis indeksas, o kai jos rinka galutnai stabilizuosis - IFC investicinis indeksas, kuris pasaulyje turi labai didelę įtaką pasirenkant, kam teikti investicijas, kur įgyvendinti investicinius projektus. "Vilfimos" ekonomistė Hana Namavičiūtė informavo, kad IFC buvo įkurta 1956 metais, jos narėmis be naujai priimtųjų, buvo 162 pasaulio valstybės. Per savo gyvavimo laikotarpį IFC į 109 pasaulio valstybes investavo apie 14 milijardų JAV dolerių. Nuo 1986 metų IFC labai domisi besivystančiomis rinkomis ir skiria joms investicijas per vertybinių popierių biržas. Lietuva viena iš pirmųjų Rytų ir Vidurio Europoje valstybių pateko į IFC besivystančių rinkų apžvalgą, duomenų bazę, indeksų skaičiavimo suvestinę, duomenys apie ją bus išplatinti visose pasaulio valstybėse. <doc> Vakarų bankas tikisi Vyriausybės palaiminimo Vakarų bankas atsigauna ir atgauna klientų pasitikėjimą, teigia jo laikinasis administratorius Arnoldas Štrimaitis. Tačiau jeigu Vyriausybė nesutiks, kad valstybinė įmonė "Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcija" investuotų iki 20 mln. litų į Vakarų banko akcinį kapitalą iš jame esančių įmonės lėšų, bankas nepajėgtų išplatinti 40 mln. litų vertės akcijų emisijos. Kaip žinoma, šalies Prezidentas grąžino Seimui pakartotinai svarstyti neseniai priimtą įstatymą, kuriuo Jūrų uosto direkcijai buvo suteikta išimtinė teisė be Vyriausybės pritarimo investuoti į Vakarų banką. Pasak A.Štrimaičio, nepritarus savarankiškam banko veiklos atnaujinimo planui, t.y. nesprendžiant VĮ "Klaipėdos valstybinio jūrų uosto direkcija" dalies lėšų, esančių Vakarų banke, kapitalizavimo, strategiškai svarbus Vakarų Lietuvos regionas liktų be banko, pajėgaus greitai, kokybiškai ir saugiai vykdyti visas bankines operacijas. Dauguma Klaipėdos įmonių yra Vakarų banko klientės ir akcininkės. Šiuo metu Vakarų bankas aptarnauja per 14 tūkst. klientų. Vakarų banko dienos apyvarta dabar siekia 15 mln. litų. Birželio mėnesį buvo 297 mln. litų. Per praėjusią savaitę sugrįžo beveik 2,5 mln. paskolų. Reorganizuota banko struktūra - darbuotojų sumažinta 36 proc., darbo užmokesčio fondas - 50 proc. Banko likvidūs aktyvai padidėjo 20 proc. Nuo liepos pradėtos sudarinėti sutartys dėl banke įšaldytų lėšų atlaisvinimo. Pagal sutartis šiemet numatoma grąžinti 7 mln. 700 tūkst. litų indėlių, pirmiausia pensininkams ir negalios ištiktiems žmonėms. Su gyventojais visiškai bus atsiskaityta iki kitų metų pabaigos. Pagrindiniai lėšų grąžinimo šaltiniai - banko pelnas ir susigrąžintos paskolos. Šiuo metu Vakarų bankas atlieka visas operacijas, išskyrus paskolų teikimą. <doc> Obligacijų palūkanos vėl artėja prie 30 proc. Antradienį Lietuvos banke įvykusiame Vyriausybės vertybinių popierių aukcione buvo parduodama 55 milijonų litų vertės, 91 dieną galiosianti 147-oji emisija. Visa emisija nebuvo išpirkta, o palūkanos vėl priartėjo prie 30 proc. ribos, praneša ELTA. Aukcione buvo gauta 101 paraiška pirkti vertybinius popierius. Pageidauta pirkti obligacijų pagal nominalią vertę už 52 milijonus 694 tūkstančius litų. Tarp jų pagal konkurentines paraiškas - už 46,29 milijono litų, nekonkurentines - už 6,404 milijono litų. Aukščiausia metinė palūkanų norma, kuria patenkintos paraiškos, - 29 procentai. Aritmetinis svertinis metinės palūkanų normos vidurkis, pagal kurį patenkinti nekonkurentiniai siūlymai, - 28,09 procento. Siūlyta mažiausia metinė palūkanų norma - 26,73 procento. Iš viso pagal konkurentines paraiškas parduota 41,57 milijono litų vertės obligacijų, pagal nekonkurentines - 6,404 milijono litų vertės. Pinigus už vertybinius popierius reikia sumokėti iki liepos 12 d. Valstybė juos išpirks spalio 11 dieną. <doc> Ar Rusijoje prasideda nauja bankų krizė? Gresiantis vieno iš didžiausių Rusijos bankų žlugimas vėl sukėlė spėliones apie artėjančių bankų krizę šioje šalyje. Tiesa, kaip antradienį Maskvoje pasakė Rusijos prezidento Boriso Jelcino patarėjas ekonomikos klausimais Aleksandras Livšicas, visiems yra žinoma, kad daug Rusijos bankų turi mokumo problemų. "Tačiau nėra pagrindo manyti, kad jie stovi prie bedugnės krašto", - sakė jis. Rusijos centrinis bankas antradienį perėmė vieno iš 20-ies didžiausių šalies bankų, "Tveruniversalbank", kontrolę. Dėl nemokumo šiam bankui praėjusią savaitę teko nutraukti visas einamąsias operacijas. "Absoliučiai visų bankų padėtis, kuri atsirado dėl labai rizikingos kreditų teikimo politikos, yra sudėtinga",- susidariusią situaciją komentavo Rusijos centrinio banko atstovas. "Tveruniversalbank" buvo pagarsėjęs kaip bankas, vykdantis ypač agresyvią kreditų teikimo naujoms įmonėms politiką. Dėl nepamatuoto kreditų teikimo šiais metais Rusijos centrinis bankas savo kontrolėn perėmė Volgos regione dominavusį "Avtovazbank" bei "Unibank". Šiuo metu Rusijoje yra užregistruota per 2 600 bankų. Nuo reformų pradžios, kaip sužinota centriniame banke, daugiau kaip 330 bankų buvo atimta licencija verstis bankininkyste. Kaip yra paskelbęs centrinio banko vadovas Sergejus Dubininas, yra dar nemažai bankų, kuriems ketinama atimti licencijas. Pasak naujienų agentūros Interfax, "Tveruniversalbank" ir gausiuose jo filialuose regionuose yra indėlių už 528 milijardus rublių. Tuo tarpu paties banko įsiskolinimas sudaro apie 3,6 trilijono rublių. Iki rugsėjo 1 dienos šį nemokų banką ketina administruoti šalies centrinis bankas. Tai, kaip mano "Tveruniversalbank" valdyba, deja, nepadės išspręsti banko problemų. Vietoj to būsianti tik sukelta panika tarp klientų. Pirmoji sunki krizė Rusijos bankų sektorių buvo apėmusi 1995 metų rugpjūtį, kai, pasklidus gandams apie vieno banko žlugimą, visiškai nutrūko tarpbankinės operacijos. Čia turėjo įsikišti centrinis bankas, suteikęs maždaug pusės milijardo JAV dolerių kredito injekciją. <doc> Tarptautiniai turto vertintojai Vilniuje analizuos nekilnojamojo turto įtaką šalies ekonomikai Lietuvos Seimo rūmuose vyksta tarptautinė konferencija "Šalies turtas ekonominėje politikoje", į kurią pakviesti vyriausybės institucijų, privatizavimo tarnybų, šakinių asociacijų, aukštųjų mokyklų, draudimo kompanijų bei verslo organizacijų atstovai, taip pat Latvijos ir Estijos turto vertintojai. Konferenciją organizavo Lietuvos prezidentūra, Turto vertintojų asociacija ir Vilniaus universitetas drauge su Jungtinių Tautų vystymo programa (JTVP), kuri apmoka konferencijos išlaidas. Pagrindinis šio renginio tikslas yra vertinti Lietuvos turto būklę bei jo panaudojimo efektyvumą, teisinę registraciją, turto kaštų įtaką bankininkystės ir finansų sistemai, taip pat turto privatizavimo politiką. Pranešimus konferencijoje skaito Tarptautinio vertinimo standartų komiteto pirmininko pavaduotojas Philippe Malaquinas (Prancūzija), Europos pagrindinių fondų vertintojų grupės generalinis sekretorius Peteris Champnessas (Didžioji Britanija), Lietuvos finansų ministras Algimantas Križinauskas, Privatizavimo komisijos pirmininkas Eduardas Vilkas, Turto vertintojų asociacijos prezidentas Kęstutis Kristinaitis bei kiti pranešėjai. <doc> JAV bankas "Manhattan Bank" sudarė 400 mln. USD paskolų programą remti JAV prekių importui į Rusiją JAV korporacijos "Chase Manhattan Corp" bankas "Manhattan Bank" sudarė 400 mln. JAV dolerių paskolų programą Rusijos įmonėms, kuria bandys padėti joms importuoti JAV prekes, pasakė banko Maskvos filialo prezidentas Sergejus Bobuška. 50 proc. lėšų skirs JAV užsienio privataus investavimo korporacija, 35 proc. "Chase", likusias - JAV tiekėjai. "Tai bandymas paskatinti prekybos kreditų rinkos veiklą Rusijoje", teigė S. Bobuška. Šiuo metu tik keli Rusijos bankai skolina įmonėms lėšas apmokėjimui už prekes, todėl įmonės priverstos iš anksto apmokėti už prekes arba ieškoti eksporto kreditų. JAV užsienio privataus investavimo korporacijos pareiškime teigiama, kad paskolos bus teikiamos pagrinde bendroms JAV ir Rusijos įmonėms bei JAV firmų filialams Rusijoje. Numatomų paskolų dydis nevienodas - nuo 1 iki 25 mln. JAV dolerių. <doc> ES tikrina pranešimus apie nelegalią prekybą Britanijos jautiena Europos Sąjungos žemės ūkio įgaliotinis Franzas Fischleris (Francas Fišleris) tikrina pranešimus, kad Britanijos jautiena buvo nelegaliai parduota Italijai ir kitoms kontinentinės Europos šalims. Spaudos pranešimuose teigiama, kad Vokietijos sveikatos apsaugos ministras Horstas Seehofferis (Zėhoferis) pareikalavo ES tyrimų po to, kai Vokietijos ambasadorius Romoje jį įspėjo apie Britanijos jautienos eksporto draudimo pažeidimus stambiu mastu. Taip pat rašoma, kad Britanijos jautiena su padirbtais dokumentais nelegaliai keliauja per Prancūziją, Belgiją ir kitas šalis. "Aš į tai žiūriu labai rimtai, nors kol kas įrodymų neturiu", kalbėjo F. Fischleris per Vokietijos televiziją. Jis teigė apie tyrimus pranešęs visiems su šiuo reikalu susijusiems ministrams bei ES įgaliotinei kovai su sukčiavimu Anitai Gradin. Britanijos jautienos eksporto draudimas įvestas kovo 27 dieną po to, kai Britanijos pareigūnai paskelbė, jog jaučių spongiforminė encefalopatija, vadinama karvių pasiutlige, gali būti susijusi su mirtina žmonių Kroicfeldo-Jakobo liga. <doc> Vokietijos ir Belgijos-Liuksemburgo informavimo priemonių grupės įkūrė didžiausią Europoje televizijos aljansą Vokietijos informavimo priemonių grupė "Bertelsmann AG" ir Belgijos - Liuksemburgo grupė "Audiofina SA" patvirtino savo televizijos padalinių susijungimo sutartį, kartu įkurdamos didžiausią Europoje televizijos aljansą. "Audiofina" ir "Bertelsmann" lygiomis dalimis valdys 98 proc. naujosios kompanijos "CLT-UFA" akcijų. Ją sudarys Liuksemburgo telekompanija "Compagnie Luxembourgeoise de Telediffusion SA" (CLT) ir "Bertelsmann" padalinys "UFA Film-und Fernseh GmbH & Co KG". CLT jau turi 14 televizijos kanalų ir 18 radijo stočių devyniose pasaulio šalyse. Prie jų "Bertelsmann" pridės savo gilias kišenes ir tvirtą padėtį Vokietijoje, kuri laikoma perspektyviausia ateities skaitmeninės televizijos rinka. Tuo pat metu paliekamos atviros durys tolesniam bendradarbiavimui su Prancūzijos informavimo priemonių grupe "Canal Plus". "CLT-UFA" būstinė įsikurs Liuksemburge, jai kartu vadovaus Remis Sautteras (CLT vadovas) ir Rolfas Schmidtas-Holtzas (UFA vadovas). <doc> Iranas pirmą kartą po Islamo revoliucijos į olimpiadą siunčia sportininkę (Reuter-BNS). Iranas siunčia pirmą moterį sportininkę į Atlantos olimpines žaidynes po 1979 metų Islamo revoliucijos. "Lida Fariman dalyvaus šaudymo varžybose. Ji taps pirmąja sportininke, kurią Islamo respublika siunčia į olimpines žaidynes", pasakė Irano šaudymo rinktinės treneris Mohammad Ali Fereydouni. Kaip teigė Irano valstybinis radijas, iš viso Irano delegacijoje Atlantoje bus 21 sportininkas. Didžiausios viltys siejamos su dešimčia imtynininkų. Be minėtų sportininkų, Irano garbę olimpiadoje gins keturi boksininkai, trys dziudo meistrai, sunkumų kilnotojas, lengvaatletis ir plaukikas. Islamo tikyba dėl varžybose naudojamos aprangos Irano moterims leidžia rungtyniauti tik keturiose sporto šakose - jojime, slidinėjime, šaudyme ir šachmatuose. 1992 metų Barselonos olimpinėse žaidynėse Irano imtynininkai iškovojo vieną sidabro bei du bronzos apdovanojimus. <doc> 73 milijonai ėjimo mėgėjų Jungtinėse Valstijose (ITAR-TASS-ELTA). Sportinis ėjimas - populiariausia Jungtines Amerikos Valstijas apėmusio masinės kūno kultūros ir sveikatos bumo šaka. Nacionalinės sporto prekių gamintojų asociacijos surengtos apklausos duomenimis, šioje šalyje reguliariai ėjimu užsiiminėja 70,3 milijono žmonių (41,5 milijono 1995 metais). Iš pirmos į antrą vietą smuktelėjo plaukimas - 61,5 milijono (buvo 73,3 milijono), trečioje liko dviračiai - 56,3 milijono (50,7 milijono). Toliau rikiuojasi užsiėmimai naudojant treniruoklius, žūklė, iškylos su palapinėmis, kegliai, biliardas, krepšinis, turizmas. Atsižvelgdama į apklausos rezultatus, sporto prekių pramonė palyginti su 1994 metais padidino 43 procentais riedučių (čiuožimui ir rituliui), 29 - ledo ritulio, sumažino 21 procentu burlenčių, 15 - turistinių kanojų ir baidarių, 13 - kalnų slidinėjimo inventoriaus gamybą. <doc> Skandalas Daug ką viliojantis žemės sklypas prie parko baigia apsukti Kauno valdininkų galvas Stasys JOKŪBAITIS Kai prieš keletą metų įžymaus tarpukario nepriklausomos Lietuvos generolo Stasio Raštikio dukros paprašė vietoje tėvo turėtos žemės valdos suteikti kitą netoliese buvusį sklypą, iš Kauno valdininkų išgirdo kategorišką "ne". Po kurio laiko žemės sklypas ekvivalentine natūra generolo dukroms buvo grąžintas kitoje, joms visai nepatikusioje vietoje. Sunku pasakyti, kas tąkart nulėmė tokį Kauno valdininkų sprendimą. Iš vienos pusės galima būtų lyg ir pagirti jų principingumą, atsargius architektų veiksmus, saugant pačias gražiausias miesto vietas nuo urbanistinės invazijos. Šiaip ar taip minėtas žemės sklypas yra pačioje Panemunės parko pašonėje, su įrengta asfaltuota automobilių stovėjimo aikštele, šalia dar visai neseniai populiaraus kauniečių mėgto paplūdimio. Tačiau pagailėję šio gražaus kampelio generolo Stasio Raštikio dukroms, Kauno architektai ir žemėtvarkininkai lengva ranka jį suprojektavo kitam žmogui, jau visiškai nieko bendro neturinčiam su šia vieta, jei neskaitysime vieno - jis turi teisę kur nors Kaune gauti žemės sklypą. Vakar miesto Valdyboje pateiktuose tvirtinti sumažintos apimties detaliuosiuose planuose, kuriuose suprojektuoti nauji sklypai, projekte kukliai, paskutinėje sąrašo eilutėje, buvo įrašytas ir jau minėtas prie Panemunės parko besiglaudžiantis žemės sklypas. Projekte nurodyta, kad sklypas ribojasi su parku, Gailutės g. 6 privatizuota valda ir A.Smetonos al. 3, įvažiavimas iš Gailutės gatvės ir t.t. Asfaltuota automobilių stovėjimo aikštelė, pasak plano rengėjų, jau esanti nereikalinga, nes Panemunės pliažas netekęs ankstesnės savo reikšmės (apie šilą nutylima), o kita aikštelė yra prie A.Smetonos alėjos - užteks! Nebuvo pateiktuose popieriuose tik vieno - kam turėtų atitekti šis skanus kąsnelis, kas užsakė ir už kieno pinigus padarytas šis detalaus išplanavimo projektas. Tik po kelių savivaldybės kontrolieriaus A.Stasiulevičiaus ir miesto Tarybos Savivaldos bei miesto plėtros komiteto pirmininko K.Rimšelio primygtinų reikalavimų, kad kas nors atsakytų į šiuos klausimus, šis tas paaiškėjo. Piktindamasis tokia žemės sklypų detalaus išplanavimo tvarka K.Rimšelis nedviprasmiškai pareiškė, jog taip sudaromos puikiausios landos, per kurias kai kurie valdininkai šildosi savo kišenes, ir sakė turįs tokiems savo argumentams pagrįsti kai kurių konkrečių dokumentų. Urbanistikos ir architektūros vedėjo pavaduotojas R.Kamaitis "Kauno dienai" sakė, jog sklypo planelį yra paruošusi architektė R.Daleckienė, o jis tik pagal nustatytą tvarką jį vizavęs. Valdybos nariai stebėjosi, kaip lengvai kai kurie savivaldybės administracijos padalinių vadovai "suderino" šį projektą. Komunalinio ūkio skyriaus, kuriam priklauso minėtame sklype esanti asfaltuota automobilių stovėjimo aikštelė, vedėjas Z.Vainoras savo parašu neprieštaravo, kad jos būtų atsisakyta. Viskas gerai atrodė ir Panemunės rajono architektui A.Kondrotui, kurio parašas taip pat suraitytas ant pateikto planelio. Galima būtų pavardinti ir daugiau "derintojų", bet tiek jau to. Visai netikėtai paaiškėjo ir tai, kodėl generolo Stasio Raštikio dukroms neduotas žemės sklypas taip paslaugiai siūlomas kitam žmogui. Pasak gerai informuoto šaltinio, šio žemės sklypo jau seniai laukia aukštas Kaune veikiančios respublikinės žinybos valdininkas, kažkada dirbęs Vykdomajame komitete ir dabar puoselėjantis planus perpirkti tą sklypą iš žmogaus, kuriam jis numatytas suteikti neatlygintinai. "Kauno dienai" šiuos planus atskleidęs šaltinis teigė net neabejojąs, kad viskas bus taip, kaip sumanyta, nes į šio žemės sklypo "stūmimą" mobilizuotos visos galimos Kauno pajėgos. Ką gi, dažnas skandalas turi ir savo tęsinį... <doc> Aukštyn žemyn Niekas negali taip apibūdinti ispanų tautos charakterio kaip korida de toros. Tai jų pats didžiausias malonumas ir aistra. Tauromachija Korida - tai spektaklis. Jame yra elementų, kurių nerasi nė viename teatre - įniršusio gyvulio pyktis, šaltakraujiškas, gerai apgalvotas žaidimas su mirtimi. Žiūrovų ir koridos dalyvių emocijos užpildo areną. Analogą galima surasti nebent Romos imperijos gladiatorių kautynėse. Prie aistrų dar reikia pridurti puikius kostiumus, ir bus beveik visas koridos aprašymas. Beveik visas todėl, kad koridą reikia pamatyti. Kiekviename koridos spektaklyje yra pagrindinis herojus - matadoras. Visas veiksmas - tai pasiruošimas jo pasirodymui. Jis atsiranda tam, kad padėtų tašką. Bet kuo viskas baigsis, niekas nežino. Plaza de toros - bulių kovos arena niekuo nesiskiria nuo cirko arenos, kurią romiečiai statydavo gladiatorių kautynėms. Šiuo metu tokių arenų Ispanijoje priskaičiuojama 363. Pati didžiausia yra Madride. Vadinasi ji "Monumentalis" ("Ventas"). Telpa joje 23000 žiūrovų. 1994 m. Ispanijoje įvyko 16000 koridų. Žiūrovų skaičius pasiekė 60 milijonų. Pajamos 1,5 proc. milijardo. Bilietas kainuoja 35 JAV dolerius ir daugiau. 1994 m. buvo užmušta 36000 bulių. Mokesčiai 16 proc. pelno (kino ir teatro - 7 proc.). Jautis pasirodo arenoje išgąsdintas, apakęs nuo saulės spindulių srauto, apkurtęs nuo minios riaumojimo. Jaučio įniršis dar neprabudęs. Kai gyvulys suvoks savo padėtį, iš kurios nėra išeities, įniršis krauju užlies akis. Pirmo akto veikiantys asmenys - pikadoras ir grupė torero. Pikadoras į areną išjoja ant arklio, kurio šonai apsaugoti nuo mirtinų dūrių. Pikadoras turi sužadinti buliaus agresyvumą. Jis neturi teisės sužeisti gyvulį. Kartais buliaus smūgis būna toks stiprus, kad raitelis virsta kartu su arkliu. Tada įsikiša torero. Jie nukreipia dėmesį nuo raitelio specialiomis sunkiomis rožinėmis kapomis. Šita koridos dalis primena komišką pasirodymą. Staiga nuaidi ragelis, koridos vadovas pradeda mojuoti nosine, išbėga bandeljero, rankose laikydami banderiljas (trumpos strėlės aštriu galu). Jie judrūs, greiti, užtikrinti. Jų užduotis - įerzinti bulių iki pasiutimo. Jie susmeigia strėles į jaučio sprandą. Įpykęs jautis vejasi tai vieną, tai kitą skriaudėją. Kai jaučio įniršis pasiekia aukščiausią tašką, ragelio aidėjimas į sceną iškviečia matadorą. Galima nieko nežinoti apie koridą, bet užtenka pažvelgti į žmogų su muleta (raudono audinio gabalas), ir supranti, kad tai pagrindinis veikėjas. Matadoras užtikrintas, didis ir gracingas. Jis nueina prie įsiutusio buliaus vienas, be priedangos, turėdamas rankose tik skrybėlę. Jo veiksmus reglamentuoja griežtos koridos taisyklės: negalima smūgiuoti nei iš apačios, nei iš viršaus, nei iš šono. Tai gėdinga. Ir dar. Kova turi tapti gražiu reginiu. Užmušti bulių - ne pagrindinis matadoro uždavinys. Visa esmė - kvapą gniaužiantis mirtinas žaidimas, kur aklam įniršiui priešinasi šaltakraujiškumas ir apgalvoti, tikslūs judesiai. Dviejų vienodų bulių nebūna. Todėl per labai trumpą laiką reikia perprasti gyvulio charakterį. Kas gi verčia tuos žmones rizikuoti gyvybe? Pasirodo, visai ne pinigai. Tai dėl publikos. Ji žavisi ir garbina matadorą. Toreadorui publikos pripažinimas yra daugiau negu pinigai. Bet publika niekada neatleis nei taisyklių pažeidimo, nei bailumo. Tauromachija - kovos su buliais menas. Anksčiau tai buvo aukštuomenės malonumas. Imperatorius Karlas V sūnaus Filipo II gimimo proga pats kardu nudūrė keletą bulių buvusioje karalystės sostinėje Valjadolide. Tai buvo 1527 m. Muleta atsirado tik 1695 m. Ją išrado žymios toreadorų dinastijos įkūrėjas Francisko Romero. Jis sukūrė ir taisykles. Burbonams atėjus į valdžią šita šventė buvo uždrausta. XVIII a. korida atgimė ir tapo prieinama paprastiems žmonėms. Karalius Ferdinandas VII Sevilijoje įkūrė karališkąją tauromachijos mokyklą. Vincentas Barrera gimė 1968 m. liepos 29 d. Valensijoje. Toreadoro titulą gavo 1994 m. liepos 25 d. Dabar jis vienas geriausių Ispanijos matadorų. Jis dalyvavo 120 koridų. 1996 m. pasirašė kontraktą 90 koridų ne tik Ispanijoje, bet ir Prancūzijoje, Portugalijoje bei Lotynų Amerikoje. Vincentas baigė juridinį fakultetą. Mes susitikome jo patikėtinio namuose. Kiekvienas matadoras turi savo patikėtinį - apoderado, kuris sudarinėja kontraktus ir tvarko visus finansinius reikalus. - Kaip atsitiko, kad jūs pasirinkote šią profesiją? Kiekviena kova gali būti paskutinė. - Tai mano pašaukimas. Nors supratau tai vėlai. Būsimieji toreadorai pradeda kovoti turėdami 10-11 metų. Aš pradėjau būdamas 17 metų. Profesionalu tapau turėdamas 24 metus. O rizikos čia ne daugiau negu pilotui. - Ko reikia, kad pasiektum profesionalumo - turėti fizinę jėgą, tikėti, niekinti gyvenimą ir mirtį? - Kova su buliumi nereikalauja ypatingos fizinės jėgos. Reikia turėti truputį drąsos ir mylėti šitą meną. Ypatingą reikšmę turi toreadoro technika. Kiekvienas judesys turi būti nepakartojamas. Tai atskleidžia toreadoro asmenybę. - Toreadoras - ekspresyvi, emocionali natūra. Ką jūs galite pasakyti apie savo charakterį? - Aš labai ramus. Labiausiai mėgstu būti namuose su šeima. Kitas reikalas - korida. Čia aš tampu kitoks. Manyje pabunda aistra. - Kaip sureagavo jūsų šeima į jūsų norą tapti toreadoru? - Jie nusprendė, kad man kažkas ne taip. Tauromachija - išrinktųjų menas. Visi buvo prieš. Tuo metu aš dar mokiausi. Mano mama išgyveno ir dabar išgyvena, bet aš manau, kad ji manimi didžiuojasi. - Ką jūs veikiate, kai nestovite prieš bulių su muleta rankose? - Kiekvieną dieną treniruojuosi po 6-7 valandas. Aš neturiu atostogų. Dirbu ištisus metus. - Ko reikalauja publika iš toreadoro? - Koridos gerbėjas - tai ypatingas žiūrovas. Jis drausmingas ir emocionalus. Tokio kontakto, aš įsitikinęs, su žiūrovu nėra nė vienose sportinėse varžybose. Toreadoro užduotis - neduoti publikai nuobodžiauti. - Kieno pusę palaiko publika? Ar būna taip, kad publika yra buliaus pusėje? - Publika neklysta. Ji niekina toreadorą, jeigu jis priverčia jautį kentėti. - Papasakokite apie toreadoro ir buliaus santykius kovos metu. - Toreadoras turi ryšį su buliumi. Kai toreadoras praranda kontrolę, jis papuola į mirtiną pavojų. - Kaip jūs įvertinate bulių? - Tai labai svarbus profesionalizmo elementas. Į ragus žiūrėti reikia pirmiausia. Juk tai jo ginklas. - Jums gaila jį užmušti? - Ne. Visiškai ne. Aš nugaliu jį sąžiningoje kovoje, paisydamas visų koridos taisyklių. - Kaip jus veikia pasadoblis, kuris skamba kovos metu? - Pasadoblis arenoje reiškia, kad kova gera. Muzika įkvepia žmones, ir jie tai perduoda tau. - Ar jums būna baisu? - Man visada baisu. Tai normalu. - Ką jūs galvojate apie mirtį? - Aš tikintis, bet mirti nenoriu. - Ar nešiojate kokius nors amuletus? - Aš - katalikas. Nešioju medalionus. - Dievo motinos vilties skulptūrą Sevilijoje per šventąją savaitę aprengia toreadorų drabužiais, kurie jai juos padovanojo. Jūs kada nors dovanojote? - Taip, bet aš iš Valensijos. Pas mus Nuskriaustųjų Dievo motina. Tauromachijos pasaulis susijęs su religija. - Kas jums bulius? Priešas? Žvėris? Varžovas? - Man bulius - tai unikalus gyvulys. Pats gražiausias gamtos kūrinys. Žinoma, kovos metu jis - mano priešininkas, bet aš nejaučiu jam pykčio. - Ką jūs galvojate apie koridos žiaurumus? - Užsieniečiams ji - žiauri. Žinoma, yra tokių žmonių, kurie moka pinigus už tai, kad pažiūrėtų į kraują, bet tokių - mažai. Paprastai žmonės ateina pažiūrėti į veiksmą. - Kas daugiau eina į koridą - vyrai ar moterys? - Aš manau, kad po lygiai. - Ar jūs kada nors pagalvojote, ką veiksite, kai nebeužsiiminėsite korida? - Tauromachijos pasaulyje aš norėčiau likti amžinai. Galbūt tapsiu apoderado arba veisiu bulius. - Kas sunkiausia jūsų darbe? - Konkurencija. Labai sunku išsilaikyti viršūnėje. Visada reikia įrodinėti, kad esi vertas šitos vietos. - Ką jūs darote su pinigais, kuriuos gaunate sezono pabaigoje? - Aš ne tiek jau daug uždirbu. Vienintelis kaprizas - namas Valensijoje. Kiti mano norai - pavaišinti draugus ten, kur skaniai maitina. - Ar turite kokią svajonę? - Aš norėčiau būti pačiu geriausiu toreadoru - mylimu ir neužmirštamu. Mes nuėjome į tuntadero - mažą areną, kur išbandomi buliai ir karvės - motinos. Kiekvienais metais vyksta kryžminimas. Su tuo pačiu jaučiu negalima kovoti keletą kartų. Jis tampa labai pavojingas. Karvės jaučių kovose nedalyvauja. Atrenkami patys geriausi buliai. Pavyzdžiui, iš bandos atrenka kelias jaunas karves ir vyksta kovos su jomis. Ta, kuri parodo drąsą, judrumą ir gerą reakciją, lieka tęsti giminės. Kiekvienais metais vyksta griežta selekcija. Todėl Ispanijoje išlieka ir tobulėja bulių rasė. Tobulėja ir tauromachijos menas. <doc> Jaunimo puslapis Ekonomistų vasaros stovykla Anykščiuose - "Mes čia dar sugrįšime!" Kas nežino, jog daugelis jaunuolių nori tapti žymiais nepriklausomais verslininkais? Kai kuriems jų pasiseka - jie patenka į patikimas "Lietuvos Junior Achievement" organizacijos rankas. Ši organizacija gyvuoja jau treti metai, o taikomosios ekonomikos kurso šiemet klausė trys su puse tūkstančio laimingųjų moksleivių. Pagrindinis "Lietuvos Junior Achievement" tikslas - diegti teorines ir praktines ekonomikos žinias, remiantis švietimo ir verslo bendradarbiavimu. "Lietuvos Junior Achievement" skatina verslo visuomenę pačią rūpintis ekonominiu jaunimo mokymu, verslininkams tiesiogiai bendraujant su moksleiviais ir finansiškai remiant mokomąsias programas. Tai simbolizuoja ir "Lietuvos Junior Achievement" emblema: žalios piramidės trys kraštinės - švietimo, verslo ir "Lietuvos Junior Achievement" moksleivių ryšiai. Į viršūnę vedantys auksiniai laiptai - tai trijų pakopų "Junior Achievement" programos pradinės, pagrindinės ir vidurinės mokyklos klasėms. Žalia spalva - pinigai, auksinė - kapitalas. "Lietuvos Junior Achievement" - savarankiška nevalstybinė ekonominio švietimo įstaiga. Jos programų sėkmė ir veiksmingumas priklauso nuo paramos, kurią gauna iš verslo visuomenės. O norinčių padėti tikrai yra, nes Lietuvos verslo ateitį pirmiausia lems jaunimo ekonominis išprusimas. Generalinis rėmėjas - "Atvirosios Lietuvos Fondas". Taip pat remia UAB "Philip Morris Lietuva" ir viena iš didžiojo šešeto pasaulio konsultacinių kompanijų "Arthur Andersen & CO SC", BĮ "Inta Vilnius", BĮ "Comliet", JAV taikos korpusas, "Infobalt", TŪB "A.Abišala ir partneriai", AB "Mažeikių nafta", UAB "McDonald's restaurants" ir dar daug kitų. Ne be jų pagalbos įvyko ir vienas įdomiausių "Lietuvos Junior Achievement" projektų - vasaros stovykla. Prasidėjus vasarai, patiems geriausiems taikomosios ekonomikos moksleiviams bendravimas su šia programa nesibaigia. Šiemet, liepos 1-6 dienomis, susirinko puikioje vietovėje - Anykščiuose, prie Šventosios upės kranto. Norinčių čia patekti buvo tikrai daug, bet laimė nusišypsojo tik patiems atkakliausiems taikomosios ekonomikos klasių moksleiviams. 63 laimingieji praleido penkias poilsio, kūrybos ir pergalės džiaugsmo dienas. Dalyvių geografija tikrai plati: nuo Šilalės iki Ukmergės, nuo Mažeikių iki Alytaus. Panevėžio J.Balčikonio gimnazija, Vilniaus tiksliųjų gamtos ir technikos mokslų licėjus atsiuntė po keletą atstovų, o štai Kauno KTU gimnazija sugebėjo atsiųsti net 7 moksleivius. Atidarymo pradžią paskelbė "Lietuvos Junior Achievement" vykdantysis direktorius Eugenijus Savičius. Vėliau dalyvius pasveikino "Lietuvos Junior Achievement" valdybos pirmininkas Aleksandras Abišala ir Anykščių meras S.Nefas. Didelį įspūdį moksleiviams padarė draugiška ir padrąsinanti p. A.Abišalos kalba. Daugelis dalyvių stovyklos metu dažnai citavo jo žodžius: "Žinokite, jei kažką gavote gyvenime dykai, yra kažkas, kas už tai sumokėjo". Šie mokiniai tikrai gyvenime neprapuls, nes jau dabar žino, ko nori ir ko siekia. O užaugę tikrai prisimins "Lietuvos Junior Achievement" ne tik žodžiais, bet ir darbais. Tik atvykę dalyviai buvo suskirstyti komandomis po 7-8 žmones ir jau per atidarymą gavo linksmas užduotis. Salėje tai vienur, tai kitur nuskambėdavo skardus juokas. Moksleiviai, padedami vadovų, tarpusavyje greitai surado bendrą kalbą. Didelį įspūdį visiems padarė bendravimo nuoširdumas, draugiška stovyklos atmosfera. Šiemet stovykloje komandų vadovais buvo pakviesti VDU Biznio ir vadybos fakulteto studentai, gegužės mėn. aktyviai talkinę organizuojant taikomosios ekonomikos teorijos olimpiadą. Jie padėjo moksleiviams susiorientuoti daugybėje užduočių, vieniems kitus pažinti, kurstė kūrybinį entuziazmą. Tik susipažinę dalyviai gavo ir pirmą rimtą užduotį - sugalvoti komandos pavadinimą ir prisistatymą. Laiko buvo nedaug, taigi daugelio pirmoji repeticija įvyko scenoje. Komandų išmonei nebuvo ribų. "Miškiniai" sodino mišką, "Anykščių vynas" girdė ištroškusį ežiuką, "Sunkus atvejis" prisiminė Ali Babą ir Timūrą, o štai TEMPK (Taikomosios ekonomikos moksleivių pionierių komanda) tempė Lietuvos ekonomiką iš anarchijos nagų. Nepakartojamieji "Dievai" pristatė ekonominę maldą, "Duosim" žadėjo visiems duot velnių, "Kurmiai" šauniai kniso žemę, o "Kubilas" sugebėjo papasakoti visą savo mokslą "Lietuvos Junior Achievement". Kas rytą 8.15 val. su vadovais vykdavo rytinis susirinkimas. Atrodo, anksti, ar ne? Bet visos komandos jau būdavo savo štabuose ir laukdavo starto. 22.45 val. - vakarinis susirinkimas, oficialiai turėjęs trukti 15 min. Bet argi užteks šitiek laiko visos dienos įspūdžiams apšnekėti, o ir (anokia čia paslaptis) rytojaus varžyboms ruoštis? Visi norėjo nugalėti, taigi neskaičiavo nei laiko, nei energijos. Didžiąją laiko dalį užėmė ir labiausiai visiems patiko ekonominis žaidimas "Rinka". Moksleiviai galėjo pasijusti bankų valdytojais, gamybos ir prekybos įstaigų prezidentais. Kiekvienam buvo suteikta galimybė išreikšti save, padėti savo namų ūkiui įsitvirtinti rinkoje ir laimėti kuo daugiau pasitenkinimo vienetų (pagal juos buvo nustatomi nugalėtojai). Moksleiviai įrodė turį sėkmingo verslininko savybių, ši anksti įgyta patirtis padės jiems jas vystyti. Kiek neįprastai vyko VEMP (Vadybos ir ekonominio modeliavimo pratybos). Kiekviena komanda lygiagrečiai gamino ateities prekes: echorašiklius, koncertmasterius bei makroveivus. Pasidaliję, kurioje šakoje žais kitus 2 raundus, dalyviai tuoj palinkdavo prie kompiuterio ataskaitų. Buvo sudaryta galimybė visiems susipažinti su kiekvieno produkto specifika. Nors ir neturėjo daug laiko, moksleiviai gavo ir keletą "namų darbų" - per keletą laisvų minučių tarp rungčių komandos turėjo sudaryti po kryžiažodį, išanalizuoti porą ekonominių problemų, sukurti ekonominę pasaką. Sprendžiant ekonominę situaciją tikrai teko pasukti galvas,- būsimieji verslininkai susidūrė su dar viena biznio pasaulio savybe - informacijos trūkumu. Taigi teko išnagrinėti net po keletą galimų variantų ir, atrėmus kitų komandų klausimų griūtį, įrodyti žiuri, jog jie pasielgtų sumaniausiai. O žiuri tikrai buvo rimta: "Lietuvos Junior Achievement" personalas ir taikomosios ekonomikos mokytojai. Pasidžiaugti jaunųjų sumanumu į Anykščius atvyko ir "Alnos" projekto vadovas Giedrius Zlatkus, Švietimo ir mokslo ministerijos sekretorius Romualdas Pusvaškis. Mokiniai dar turėjo progos pamankštinti savo smegenis viktorinoje, o kūnus - sporto olimpiadoje. Nuotaikinga buvo stebėti, kaip komandos žaidė futbolą su lastais, kaip orientacinėse varžybose miške ieškojo senolio. Ak, taip, senoliai. Jų šiemet buvo 4. Tai jau studentai, atvykę čia trečią kartą, vedami entuziazmo ir noro organizuoti šią stovyklą. Titui Lapinskui dalyviai buvo dėkingi už žaidimą "Surask senolį", Kęstučiui Gadeikiui, stovykloje tampančiam Senoliu Indėnu, už neprivalomą rytinę mankštą, prasidėjusią 7.20 val. ir daugelio lankomą (!), Marijui Keršiui už kryžiažodžių konkursą. Dangirai Grunskytei - už puikų vadovavimą. Tai yra pirmieji "Lietuvos Junior Achievement" veiklos vaisiai - tapę studentais buvę dalyviai, o dabar jau organizatoriai sugrįžta su naujomis idėjomis ir patyrimu. Netruko prabėgti tos penkios dienos. Štai jau paskutinis vakaras. Komandos išsijuosę kūrė ir pristatinėjo ekonomines pasakas, skardeno juokas, bet kartkartėmis dalyvių veidais nuslinkdavo liūdnas šešėlis - juk tuoj uždarymas. Visi komandų surinkti taškai buvo paversti į stovyklos dolerius, už kuriuos jos aukcione galėjo nusipirkti vertingų prizų. Labiausiai vertinama "Junior Achievemant" atributika. Neapsieita ir be "kačių maiše" pirkimo. Tikrai linksmai aukcioną vedė "Lietuvos Junior Achievement" valdybos pirmininkas Aleksandras Abišala. Pardavus plaktuką buvo paskelbtas "Lietuvos Junior Achievement" vasaros stovyklos '96 uždarymas. Tik niekas neskubėjo išeiti. Visi pasinaudojo galimybe gauti p. A.Abišalos autografą ant stovyklos dolerio, nusifotografuoti. Lietuvos moksleivių ir VDU studentų vardu dėkui visiems padėjusiems suorganizuoti šią stovyklą, o ypač nenuilstančiam "Lietuvos Junior Achievement" personalui - Eugenijui Savičiui, Danutei Poškienei, Jurgitai Poškevičiūtei ir Arvydui Sutkui. Ačiū jums už rūpinimąsi Lietuvos ateitimi ir sėkmės vystant LJA veiklą Lietuvoje. Eugenija Pučiūtė VDU Biznio ir vadybos fakulteto antrakursė <doc> Latvijoje bus pilstomas "Žirinovskis" RYGA. (BNS). Pilstyti degtinę, pavadintą Rusijos ultranacionalistų lyderio Vladimiro Žirinovskio vardu, pradės firmos "Rubins" gamykla Latvijos Bauskės mieste. Tai, remdamasis "Rubins" prezidentu Leonu Osipovu, vakar pranešė Rygos laikraštis "SM". Pasak L. Osipovo, licenciją gaminti degtinę "Žirinovskis" išdavė Latvijos įmonei pats Rusijos liberalų demokratų partijos lyderis. "Rubins" planuoja pardavinėti degtinę visose trijose Baltijos šalyse. V. Žirinovskis motyvavo savo susidomėjimą komercine veikla tuo, kad būtina papildyti rinkimų ištuštintą partijos iždą, rašo laikraštis. Kalbėdamasis su L. Osipovu, V. Žirinovskis, pasak Latvijos verslininko, žadėjo "per savo žmones" įvairiuose Valstybės Dūmos komitetuose "padėti Latvijos verslininkams patekti su savo prekėmis į Rusijos rinką". Šių metų pavasarį Vladimiras Žirinovskis išsiuntinėjo Latvijos ir Lietuvos likerio ir degtinės gamykloms siūlymą gaminti degtinę "Žirinovskis". Lietuvoje norinčių pilstyti "Žirinovskį" neatsirado. <doc> Lenkijos bažnyčia kritikuoja žydų reikalavimą VARŠUVA. Lenkijos katalikų bažnyčia vakar kritikavo žydą Nobelio premijos laureatą Eliją Vyzelį, kuris reikalavo pašalinti krikščioniškus kryžius iš buvusios nacių Osvencimo-Birkenau mirties stovyklos komplekso. Pasak Reuters, šis ginčas kilo tuo metu, kai Lenkija stengiasi padaryti galą ištisus metus trukusiems nesutarimams su žydų organizacijomis, įskaitant ginčą dėl Osvencimo išsaugojimo būdų. Praėjusį sekmadienį pietiniame Kielcės miestelyje įvyko ceremonija, kurioje premjeras Vlodzimiežas Cimoševičius bei miesto meras atsiprašė už tai, kad 1946 metais lenkų nusikaltėliai čia nužudė 42 žydus. Taip pat atsiprašyta už kitas lenkų skriaudas žydams, o katalikų vyskupas pasmerkė antisemitizmą. Atsakydamas E.Vyzelis pagyrė šį Lenkijos gestą, tačiau pareikalavo kad iš Birkenau stovyklos būtų pašalinti keli mediniai kryžiai, kuriuos prieš 12 metų pastatė lenkų jaunuoliai. Buvęs stovyklos kalinys E.Vuzelis sakė, kad žydų žudymo vietoje esantys kryžiai yra šventvagiški, ir visi religiniai simboliai iš čia turėtų būti pašalinti. Vakar spaudoje paskelbtas Lenkijos Vyskupijos komisijos dialogui su judaizmu pareiškimas, kuris gina šiuos kryžius, kaip tikėjimo ir pasipriešinimo nacių bei komunistų valdžiai simbolį. Veikiantis prieš kryžių žmogus atsiduria vienoje pusėje su tais, "kurie buvo tiek prieš žydus, tiek prieš krikščionis", sakoma bažnyčios pareiškime. Pasak Reuters, dauguma Osvencime-Birkenau nužudytų belaisvių buvo žydai, bet taip pat žuvo daug tūkstančių katalikų lenkų bei kitų krikščionių. <doc> Prezidentas blaškosi (BNS). Prezidentas A.Brazauskas neatmeta galimybės pasiūlyti pataisas jau priimtai naujajai Rinkimų įstatymo redakcijai. Tačiau, vakar priimdamas penkių Seimo politinių partijų atstovus, prezidentas siūlė per kelias dienas išsiaiškinti tokių pataisų priėmimo Seime perspektyvas. Tautininkų, demokratų, socialdemokratų, Politinių kalinių ir tremtinių sąjungos bei centristų atstovai pabrėžė susitikime, kad didžiosios Seimo frakcijos - LDDP, konservatoriai ir krikščionys demokratai - pasielgė "nedžentelmeniškai", pažeisdamos išankstinį susitarimą nedidinti 4 proc. barjero poroporcinėje rinkimų dalyje. Prezidentas prieš savaitę paskubomis pasirašė naująją Seimo rinkimų įstatymą. Ir dabar apsigalvojo, kad negerai padarė. <doc> Lietuvos radijas ir televizija palaipsniui neteks pajamų iš reklamos (BNS). Vakar Seimo nariai priėmė 5 iš 16 numatytų visuomenės informavimo įstatymo įgyvendinimo įstatymo punktų. Po ilgų diskusijų parlamentarai pritarė vienu svarbiausiųjų laikomam penktajam straipsniui, pagal kurį valstybinis Lietuvos radijas ir televizija palaipsniui neteks galimybės užsidirbti iš reklamos. Balsuojant atmestas įstatymo rengėjų pateiktas punktas dėl valstybinės televizijos finansavimo, o pasirinkta derinimo grupės vardu Seimo nario Vytenio Andriukaičio pateikta alternatyva. Atmestame variante buvo numatyta, kad LRTV finansavimas iš reklamos pajamų visiškai sustabdomas nuo 2000-ųjų sausio 1 d. Tuo tarpu pagal priimtąjį straipsnį dėl to dar bus apsispręsta ateityje. Seimo pritarimu, reklamos laikas LRTV bus mažinamas nuosekliai, atsižvelgiant į įplaukas, gaunamas iš abonentinio mokesčio bei kitų lėšų. Šiemet reklamos laikas LRTV programose negali sudaryti daugiau kaip 6 min. per valandą, o kitus šešerius metus šis laikas mažinamas viena minute kasmet. Vėliau Seimas svarstys reklamos tolesnio mažinimo tempus bei terminus ne vėliau kaip iki 2000 metų. Pirmieji keturi straipsniai patvirtinti be didelių ginčų, visais atvejais pasirinktas įstatymo rengėjų projektas. Nurodyta iki šių metų rugsėjo 10 d. į Radijo ir televizijos tarybą atstovus atsiųsti visoms žurnalistų ir su televizija bei radiju susijusioms organizacijoms. Nustatyta, kad ši taryba išduos licencijai prilygstančius leidimus visoms radijo ir televizijos stotims, o šios privalės mokėti nustatytą licencijos mokestį. Taryba nuo šio rugsėjo taip pat skelbs konkursus radijo dažniams, skirtiems radijo ir televizijos programų transliavimui. Šių konkursų nugalėtojai su ryšių ir informatikos ministerijos įgaliotomis valstybinėmis įmonėmis sudarinės transliavimo įrenginių nuomos sutartis. <doc> Iš praeities Paveldėtojų dėkingumas Jonušas KLIUČINSKAS Lietuvos bajorų karališkosios sąjungos senato maršalka Prieš 60 metų - 1936 m. liepos 12 dieną - Kaune mirė Jonas kunigaikštis Gediminas-Beržanskis-Klausutis herbo Pomian, aušrininkas ir varpininkas, Didžiojo Vilniaus Seimo dalyvis, lietuvių tautinio atgimimo kovotojas. Liepos mėnesio pirmoji pusė žymi Lietuvai svarbiom - Mindaugo karūnavimo ir Žalgirio pergalingo mūšio - datomis. Tarp tų datų, iškilmių ir minėjimų srauto gali dingti atmintis apie to žymaus lietuvių kultūros veikėjo nuopelnus Lietuvai. Kas ne kas, bet Lietuvos valstybės kūrėjų ir gynėjų - bajorų ainiai, dabar susibūrę į atkurtą Lietuvos bajorų karališkąją sąjungą, turi pagerbti jį ir pareikšti savo dėkingumą už ryžtą įkuriant Lietuvių bajorų draugiją, jungiančią karių-bajorų ainius, Lietuvos valstybės patriotus. Kunigaikštis Jonas vadovavo Lietuvių bajorų draugijai iki 1936 m. liepos 12 dienos, kai jo dvasia persikėlė pas savo protėvius Anapilin. Šis didis žemaitis, tarnavęs tik Lietuvai, gimė 1862 m. rugpjūčio 25 dieną Žemaitijoje, Plogiuose, netoli Viekšnių. Iš naujo neskaičiuojant visų kunigaikščio nuopelnų lietuvių tautai ir Lietuvos valstybei, nuo knygnešystės laikų iki Lietuvos Respublikos dvasinio ir ekonominio pražydėjimo, negalime užmiršti jo didelio indėlio į Vytauto Didžiojo ir Alberto Vijūko - Kojelavičiaus komitetų įsteigimą, jo iniciatyvos organizuoti ir statyti Vytauto Didžiojo muziejų. Mus, Lietuvos barojų ainius, ypač domina jo siekiai atgaivinti Lietuvos bajorų lietuvių dvasią, pamatyti bajorus lietuvių tautos, Lietuvos valstybės patriotais. Turime būti jam dėkingi, kad 1928 m. vasario 16 dieną jo įkurta Lietuvių bajorų draugija padarė didžiulę įtaką, kad Lietuvos bajorija grįžta prie savo tautos. 1994 m. balandžio 23 dieną Vilniuje buvo atkurta Lietuvos bajorų organizacija, pavadinta Lietuvos bajorų karališkąja sąjunga, jos seimas priimtame statute ryžtingai paskelbė, kad: "Lietuvos karališkoji bajorų sąjunga yra pilnateisė Lietuvių bajorų draugijos, veikusios 1928-1940 m. ir 1994 m. balandžio 23 d. atkurtos, visų teisių ir pareigų paveldėtoja" (LBKS statuto 1.1 str.). Gražu ir miela būti tokio dvasinio turto paveldėtoja! Paklausite, o koks gi paveldėtojų dėkingumas? Dėkingumą bandyta parodyti tame pačiame atkuriamajame bajorų suvažiavime - seime. Man pasiūlius, vienbalsiai buvo nutarta Lietuvių bajorų draugijos įstatų signatarus: Joną kunigaikštį Gediminą-Beržanskį-Klausutį, Sofiją Klementiną kunigaikštytę Oginskaitę - Jesaitienę, Joną Mindaugą Masalskį, Vytautą Igną Goštautą ir Kostantą kunigaikštį Radvilą paskelbti Lietuvos bajorų karališkosios sąjungos amžinaisiais Garbės nariais. Beje, Lietuvos Respublikos prezidentas Antanas Smetona išeinantį į pensiją Joną kunigaikštį Gediminą-Beržanskį-Klausutį už nuopelnus Lietuvai apdovanojo Gedimino ordino Tėvūno laipsniu. x x x Ir dabar Kaune gyvena kunigaikščio dukros ir anūkas Gediminas su šeima. Stovi kunigaikščio namas ir sode - aukuras, ant kurio kunigaikštis Jonas, senovės lietuvių tikėjimo pasekėjas, aukojo Lietuvos dievams. Savo tėvo kultūrinį palikimą saugo kunigaikštytė Poiata, bet į visus jos prašymus sovietiniai "kultūrtrėgeriai" neatsižvelgė - namas liko neįrašytas į istorinių paminklų sąrašą, neleista net įrengti memorialinio kabineto. <doc> Aukštyn Žemyn Koltas sulygina visus Milijardierius, Valstybės dūmos deputatas, buvęs kandidatas į Rusijos prezidentus Vladimiras Aleksejevičius Bryncalovas, be abejonių, gali būti priskirtas prie pačių skandalingiausių sezono personažų. Likus vienai dienai iki rinkimų, jis pažadėjo nušauti penketą policininkų iš mokesčių inspekcijos, kurie beldžiasi į jo duris norėdami išsiaiškinti, kodėl "Fereino" šeimininkas nemoka... mokesčių. Vieno policininko galva jis išmušė savo puikios itališkos rankų darbo spintos stiklą. Tapęs deputatu Genadijui Ziuganovui jis viešai pasiūlė visą savo turtą - 2 milijardus dolerių - mainais į KTPP frakcijos lyderio postą. Korespondentus Bryncalovas priiminėjo apsirengęs paradiniu kostiumu ir gulėdamas tualeto kambaryje auksinėje vonioje. -Ponas Bryncalovai, jūs tapote įžymus per labai trumpą laiką. Kaip tiek laiko jūs sugebėjote išsilaikyti šešėlyje? - Pinigai daromi tyliai. Baisu pasiskelbti. Ateina valstybė ir sako: "Duok". Ateina banditai ir sako: "Duok". Ir turi duoti - kitaip neišsisuksi. - Dabar turbūt niekas jau neateina. Po to, kai išvijote mokesčių inspektorius... - Ateina vis tiek - kur jie pasidės? Valstybė sako, kad vaistų gamybą reikia atgaivinti. Viskas veda į vieną: "Duok pinigų!" Jiems nusispjauti į visa kita. Prezidentui nereikia liaudies, jam reikia valdžios ir pinigų. Kai aš tapsiu prezidentu, pirmiausia pagalvosiu, iš kur jų paimti? Galima jų paimti iš liaudies, bet pirmiausia jai reikia duoti. - Jūs žadėjote minimalų atlyginimą 1500 JAV dolerių. Tai tiesa? - Tikra tiesa. Įsivaizduokit, jeigu Kanadoje nustotų mokėti atlyginimus, kas atsitiktų? Visi kapitalistai emigruotų iš šalies. Kodėl? Todėl, kad jie neturėtų kam parduoti savo prekių. Pas mus darbininkas gauna 80-100 JAV dolerių. Ir į tuos dolerius kėsinasi visi - valdžia, bankai, verslininkai. Liūtas, užmušęs didelį jautį, visada paliks paėsti šakalams, o jei jis pagaus kurapką, niekam nieko nepaliks. Mūsų uždarbis - tai kaip liūtui kurapka. Aš, būdamas prezidentu, pinigų neturėsiu. Aš niekam nieko neduosiu - aš teisingai juos paskirstysiu. Pinigus aš imsiu iš kapitalistų, kurie turės pasidalyti su darbininkais. - Patikslinkite, kokia jūsų politinė orientacija? Kokius jausmus jūsų vargšui rinkėjui gali sukelti jūsų "Mercedes 600-SEC", auksiniai tualeto kambariai ir t.t.? - Politinė orientacija nesikeičia jau daug metų. Pionieriumi nebuvau, į komjaunimą priimti nenorėjo. Norėjau daryti karjerą. Tapau komunistu. 1980 m. iš partijos išmetė už "smulkeburžuazines tendencijas". Tapau smulkiu buržua - auginau lapes ir veisiau bites. 17 metų dirbu sau. Štai rezultatas. Įsivaizduokite, jei 80 metų mūsų šalis būtų dirbusi sau? - Jūs sakėte, kad jūsų turtas įvertintas 2 milijardais dolerių. Iš ko susideda šis skaičius? - Man priklauso "Ferein". Ten dirba 15000 žmonių. 97 proc. akcijų priklauso man. Aš kontroliuoju trečdalį vaistų rinkos. Iki metų pabaigos pagaminsim vaistų už milijardą dolerių. Na, tai kiek kainuoja mano firma? - Turbūt tiek, kiek už ją sumokės. - Turėkite galvoje, kad kainos pas mus 6 kartus mažesnės negu pas Chekstą, Bauerį ar Merką. Pasakykite, kiek kainuoja Merkas? - Na, gal apie 70 milijardų... - Padalykite pusiau ir gausite "Ferein" kainą. Ji priklauso man. Aš dar turiu porceliano gamyklą, baldų ir trikotažo įmones. - Kur perkatės sau marškinius? - Brangiausiuose parduotuvėse. Jaunystėje aš buvau neturtingas. Manyje išliko kaupimo aistra. Privalau gi aš pats sau atsidėkoti - išgerti gero vyno, skaniai pavalgyti, apsirengti, išlaikyti šeimą ir t.t. Manęs klausia: "Jūs naujasis rusas?" Aš atsakau: "Ne, ne naujasis, o supernaujasis". Pas mane viskas blizga (juokiasi ir rodo į savo žiedus ir laikrodį). - Koks jūsų laikrodis? - "Kartjė", "Patek Filipp" ir dar kiti... - "Paris Match" išspausdinta nuotrauka, kur jūs su žmona sėdite už ilgo ilgo stalo. Vienas viename stalo gale, kitas - kitame... - Tai ne čia. Tai užmiesčio namo valgomasis. - O ar dažnai jūs sėdite už tokio stalo? Ar jums nesinorėtų sėdėti arčiau savo nuostabiosios žmonos? - Mes ne vieniši. Dviese liūdna ir nuobodu. Kiekvieną vakarą pas mus vakarieniauja 20-30 žmonių. - Tai jūsų svečiai? - Tai mano svečiai, mano kolegos, mano valdiniai. Aš negaliu vadovauti ištisas dienas. Mano gamyklos išbarstytos. O vakare susirenkam - ir pavalgom, ir apie reikalus pašnekam. - Kur jūsų namai? Čia, prie Maskvos? Kalifornijoje ar Gran Montane? - Prie Maskvos. Dabar statau antrą namą. Ten bus 12 kambarių, didelis baseinas, tiras, trys valgomieji, priėmimų salė. Tai bus namas, kuris atitiks mano gyvenimo būdą. - O kiti namai? Jūs dažnai juose būnate? - Savo name Kalifornijoje buvau 2 kartus. Na, ką Amerikoje veikti? Aš turbūt ten niekada daugiau nevažiuosiu. Nebent tapčiau prezidentu. Ten, sako, merginos tave gali į kalėjimą pasodinti. Pasakysi jai ką nors malonaus, o ji į teismą tave paduos. O čia pas mus santykiai liberalūs. Gali vesti jauną merginą. Gali kiek nori vaikų turėti. Vis tiek išmaitinsim. - Man pasakojo, kad Amerikoje jūs turite puikų vairuotoją - didelį juodaodį gražuolį. Jis vairuoja jūsų "Rolls Royce"... - Čarlzas? Taip, jis vežioja mane, kai aš atvažiuoju. Namas yra netoli Vašingtono. Viskas kainavo 3,5 milijono dolerių. Na, bet ne čia esmė. Man patinka bendrauti su negru. Geras negras. Prisimenu, priiminėjo mane darbo ministras misteris Braunas. Aš užsivilkau savo audinės kailinius ir negrą šalia pasisodinau. Jis buvo toks patenkintas. - Dabar jūs keliaujate biznio klase. Ar nesijaučiate atitrūkęs nuo jus supančio gyvenimo? - Aš nekeliauju biznio klase. Vieną kartą pabandžiau ir daugiau nenoriu. Mano lagaminai kažkur dingo. Tiek laiko sugaišau. Visada keliauju I klase. - Kas jums suteikia asmeninę nepriklausomybę - pinigai, valdžia, dvasios laisvė?.. - Aš jums atsakysiu. Pakvietė mane į Bostoną ponas Montro, firma "Fišer". Aš nenorėjau ten važiuoti, bet mano advokatas įkalbėjo. Iš pradžių mane priėmė pavaduotojai - įvertino, kas aš per žmogus. Po to ateina jis pats - į valgomąjį - su liemene, bet be švarko. Sėdasi už stalo. Kalba, kalba... Aš sėdžiu ir galvoju, kaip jam pasakyti: "Kodėl gi tu, mielas drauge, atėjai be švarko?" Tu gi supranti, kad čia sėdintis žmogus nėra žemesnis už tave, o gal ir aukščiau stovi. O aš visais atvejais aukščiau už jį. Amžiumi. Mano žmona gražesnė. Nors jis turi 5 milijardus, bet aš stipresnis už jį tiek finansiškai,tiek kitais atžvilgiais. Jeigu jį Rusijoje pasodinus? Jį užmuštų per 5 minutes, arba jis iš proto išeitų. Aš jam sakau: "Tu žinai, ką duoda mums pinigai?" Jis nustebo, nesuprato. "Ką?" - perklausė. "Pinigai suteikia galimybę ateiti ir atsisėsti už stalo be švarko". Jis sako: "Tai nusiimk ir tu". Štai kokia istorija. - Ar žinote, farmacijos gigantai su didele baime žiūri į jūsų pistoletą. Jis jiems nepatinka, jie jo bijo. Sakykite, kodėl per pirmą susitikimą jūs juos gąsdinote pistoletu? - Žinote, kas yra didysis lygintojas? Koltas. Jis sulygina visus. Tai vyrui labai svarbu. Vyrai privalo muštis, kandžiotis už vietą po saule. Jeigu jie to nedarys, tai nebus vyrai. O moterims visai nebus įdomu gyventi. Konkurencija turi būti, kad moteris galėtų išsirinkti stiprų vyrą, pratęsti savo giminę. Gimdyti reikia nuo stiprių ir gražių, o auklėti gali paklusnūs ir mylintys darbą. Štai ir viskas! Parengta pagal "STAS" <doc> Pramonininkai kritikuoja rengiamą įmonių pajamų mokesčio įstatymą Valdas SUTKUS Netrukus Seimas gali priimti naują įmonių pajamų mokesčio įstatymą. Tačiau, pasak pramonininkų, šiuo metu pateiktas minėto įstatymo projektas yra ne naujas, o kartoja anksčiau svarstytą ir rimtai kritikuotą verslo pajamų mokesčio įstatymo projektą. Pasak Lietuvos pramonininkų konfederacijos ekonomikos konsultanto profesoriaus A.Žvirblio, įmonių pajamų mokesčio įstatymas turėtų būti priimamas, prieš tai apsisprendus dėl esamą šalies ekonomikos būklę atitinkančios maksimalios bendrosios mokesčių naštos dydžio. Mokesčių sistemos pagrindų įstatymas konkrečiai apibrėžtų mokesčių sistemos sandarą, mokesčių objektus bei nustatytų maksimalius tarifų dydžius. Tuo tarpu svarstomas įmonių pajamų mokesčio įstatymo projektas nesuderintas su esama finansų apskaita, nekonkretizuotos pajamos ir išlaidos, kurių pagrindu nustatomos apmokestinamos pajamos. Profesoriaus A.Žvirblio nuomone, tai sudarytų prielaidas subjektyviam jų interpretavimui. Be to, siūlomas esamomis ekonomikos sąlygomis pernelyg didelis mokesčio tarifas. Šis tarifas turėtų būti panašus, kaip Estijoje (26 proc.). Įstatymo projekte nenumatytos lengvatos smulkioms ir vidutinėms įmonėms. Pasak profesoriaus A.Žvirblio, personalinėms įmonėms, ūkinėms bendrijoms bei kitoms smulkiojo ir vidutinio verslo įmonėms reikėtų taikyti supaprastintą buhalterinę apskaitą. Tačiau įstatymo projekte yra ir pramonei bei verslui palankių nuostatų: investicijų neapmokestinimas, metų veiklos nuostolių perkėlimas į kitus mokestinius metus. <doc> Alma Mater "Studentų netrūksta, Kaunui esame reikalingi..." Aukštosiose mokyklose, išlydėjusiose eilines absolventų laidas, kol kas nesijaučia vasaros rimties. Kiekvienoje jų sutiksi besibūriuojančius jaunuolius, kurie dar tik ruošiasi tapti studentais. Būsimieji pirmakursiai, "užtvindę" universitetų, institutų koridorius, laukia lemtingo priėmimo komisijų žodžio: ar bus priimti? Darbymečio nuotaika ir Vilniaus universiteto Kauno humanitariniame fakultete. Jaukiame Senamiesčio kampelyje Muitinės gatvėje įsikūrusiose fakulteto patalpose judru ir gyva, čia vyksta stojamieji egzaminai. Ar visi norintys taps studentais? Apie tai ir ne tik apie tai, apie fakulteto šiandieną ir rytdieną kalbamės su jo dekanu doc. Algirdu ŠALČIUM. - Kauno humanitariniam fakultetui - jau trisdešimt dveji. Per tą laiką jis, atrodo, sėkmingai "įsirašė" į Kauno akademinio gyvenimo panoramą, tapo populiarus. Gal prisimintumėte jo kūrimosi užuomazgas? - Mūsų fakultetas, įsikūręs 1964-aisiais, per tuos dešimtmečius iš tiesų spėjo įrodyti, kad yra reikalingas, kad čia parengti specialistai suranda savo vietą "po saule". Kaunui, garsėjusiam kaip "inžinierių kalvei", labai trūko humanitarų, tad tuometinei Vilniaus universiteto vadovybei ir kilo sumanymas įkurti šį fakultetą. Įvairiais požiūriais buvo sunku ir pirmiausia todėl, kad neturėjome materialinės bazės. Iki 1984-ųjų glaudėmės Politechnikos instituto patalpose, o dabar, jau dvylika metų, gyvename čia, Senamiestyje. Visi sunkumai praeity, juos įveikėm kolektyvo dėka ir tuo galime pasidžiaugti. Esame įsikūrę Muitinės gatvėje, mums atiduoti 14-asis ir 15-asis mikrorajonai. Kaip augo keitėsi mūsų studentų gretos? 1989-aisiais, kai atėjau čia dirbti, turėjome per 1500 studentų, kurie visi mokėsi vakariniame skyriuje. Atsižvelgdami į visus pertvarkų "vėjus" tais metais įkūrėme stacionarą. Dabar fakultete mokosi 1070 studentų - po lygiai dieniniame ir vakariniame skyriuose. Manome, jog pasiekėme maksimalią ribą, daugiau "nedidėsim". Norime augti kokybine prasme, šie rodikliai mums labai svarbūs. Nors turime 100 dėstytojų etatų, jų problema tebelieka aktuali. Kai net profesoriai iš vieno atlyginimo negali išgyventi, ką jau bekalbėti apie kito, "nelaipsniuoto" dėstytojų kontingento priviliojimą pas mus dirbti. Bet tai - atskira tema. Iš viso mūsų Humanitariniame fakultete diplomus jau gavo per 6 tūkst. specialistų. Specialybės, kurias galima pas mus įgyti, pasikeitė iš esmės, jų profilį lėmė keli veiksniai. - Taigi kuo gali tapti VU Kauno humanitariniame fakultete besimokantys studentai? - Jiems siūlomas ekonomines specialybes stengėmės parinkti pirmiausia atsižvelgdami į rinkos ekonomikos sąlygas. Taigi jas pakeitėme iš pagrindų. Kitas veiksnys, turėjęs didelę įtaką jų profiliui - tai specialistų paklausa. Kai kuriems specialistams, deja, paklausos nebėra. Nebeskelbiam priėmimo į rusų kalbos ir literatūros, bibliotekininkystės specialybes. Fakultete galima pasirinkti filologinę ar ekonominę kryptį. Filologai studijuoja lietuvių, anglų, vokiečių filologiją, taip pat gali mokytis referavimo ir vertimo iš vokiečių bei rusų kalbų. Ši specialybė įsteigta taip pat vertinant rinkos poreikius, nes darbinėj aplinkoj rusų ir vokiečių kalbos "paklausios", reikalingos. Ši specialybė turi pasisekimą (yra vakariniame skyriuje), į ją dažniausiai ateina tik dirbantys. Ekonominė kryptis dar "skaldosi" į du mažesnius pogrupius: verslo administravimas ir vadyba. Čia dar daugiau specialybių: verslo organizavimas, bankininkystė, finansai ir apskaita, informacinės verslo sistemos. Atsižvelgdami į rinkos ekonomikos sąlygas įsteigėme naują specializaciją - municipalinę gamtosaugos vadybą. Reikia rengti savivaldybėms specialistus, be to, daug problemų kelia gamtosauga. Šiemet diplomus įteikėm ir pirmiesiems magistrams. - Diena, kai su universitetu atsisveikino Jūsų fakultete parengti magistrai, be abejo, neeilinė... - Tai byloja apie mūsų dėstytojų kvalifikacinį lygį. Šiemet išleidome devynis lietuvių filologijos ir 23 verslo administravimo bei vadybos magistrus, iš viso 291 absolventą. Kitų krypčių magistrams rengti kol kas negalim pasitelkti kvalifikuotų dėstytojų. Jų problema, kaip minėjau, aktuali, jos nepajėgiam išspręsti, nes viską lemia ekonominė būklė. Kvalifikuoti filologai (ypač užsienio kalbų specialistai) išeina dirbti į įvairias firmas, nes ten atlyginimai nepalyginamai didesni. O krūvis mūsų profesoriams ar docentams tikrai nemažas - 384 auditorinės valandos per metus. O kur dar egzaminai, įskaitos, studentų praktika. Atlyginimų dydis ir darbo apimtis kol kas nesuderinti. Manau, jog padėtis vis dėlto keisis mūsų naudai. Tas bumas, "veržimasis" į firmas tikrai baigsis, bus kaip su tuo poreikiu žinioms: jaunimas, trumpam susižavėjęs Gariūnais, pagaliau vėl atsigręžė į aukštąją mokyklą. Mūsų fakultetas didelės krizės, ačiū Dievui, neišgyveno. Konkursas, tiesa, buvo šiek tiek sumažėjęs, bet poreikis humanitariniams mokslams išliko. Gal kiek mažiau stoja į lietuvių filologijos specialybę. O magistrų rengimo programą norėtume plėsti - rengti anglų filologijos magistrus. Gaila, kad iš mūsų išėjo nemažai pedagogų anglistų. Neturintys mokslinio laipsnio ar vardo dirba tiek pat kaip ir "laipsniuotieji", o gauna centus. Dabar rengiame programą kartu su vienu Anglijos universitetu ruošti tarptautinio verslo magistrus. - Anksčiau girdėjosi visokių kalbų dėl Jūsų vadovaujamo fakulteto savarankiškumo. Būta net nuomonių, jog jį reikėtų prie kažko "prijungti" arba bent jau atiduoti fakulteto patalpas... - Mes savo veikla įrodom, jog esame reikalingi. Jei būtų kitokia situacija, padėtis savaime išsispręstų, dirbtinai daryti nieko nereikėtų. Ir Vilniaus universiteto rektorius pasakė: "Kol esat paklausūs, - gyvuokit!" Antai universitete atskiros katedros naikinamos, jei tampa nebereikalingos. O pas mus esančios specialybės (pvz., anglų kalba) privilioja jaunimą net iš tolimų Žemaitijos kampelių. Beje, naudodamasis proga, noriu padėkoti Veterinarijos akademijos rektoratui už tai, kad labai "prieinama" kaina išnuomoja mums bendrabučius. - Jau vyksta stojamieji. Kokio papildymo fakultete šiemet žadate sulaukti? - Iš viso priimsim 231 pirmakursį, iš jų 84 - į vakarinį skyrių. Didžiausias konkursas į anglų filologijos specialybę - 6 į vieną vietą (pernai buvo 7), į vokiečių filologiją 3,5, lietuvių - 4. Toks pat konkursas stojantiems į informacijos verslo, verslo administravimo ir vadybos specialybes. Šiemet išleidom paskutinę laidą anglistų, kurie mokėsi vakarais. Dabar visą dėmesį rengiant filologus skiriam stacionarui. Dar turim vakarais besimokančių germanistų, bet jų jau mažuma. Užsienio kalbos mokymasis reikalauja kasdieninio kruopštaus darbo, tad studijos vakarais sukelia nemažų sunkumų. Anglistų ir germanistų priimam tik po 16-a - nenorim perkrauti rinkos. Nemažas susidomėjimas ir verslo administravimu ir vadyba bei informaciniu verslu. Pastaroji - visai nauja specialybė, nes firmoms informacijos problema tapo aktuali: kaip ją pateikt, iš kur gaut. Tie mūsų specialistai turi labai didelę paklausą, stacionaro trečiakursius-ketvirtakursius firmos jau įdarbina. Šiemet naujų specialybių nesiūlome, ir toliau rengsim tuos specialistus, kurie, manome, reikalingi. "Neauginsim" ir vakarinio skyriaus - išlaikysime turimą pusiausvyrą. - VU Humanitarinis fakultetas - ne vien studijos ir specialybės. Moksliniai kadrai, materialinė bazė - tai taip pat "aukso fondas"... - Mūsų pedagoginis personalas savo mokslinę veiklą vysto dviem kryptimis - ekonomine ir filologine. Turime iškilių, pripažintų mokslininkų - tai kalbininkas prof. V.Žulys, literatūrologas prof. A.Radzevičius, ekonomistas prof. A.Gronskas. Pastarasis visoje Lietuvoje žinomas savo monografijomis (šiemet pristatėme dvi naujas). Doc. R.Stačiokas vykdo įdomų tyrimo darbą savivaldybių tema. Visi docentai, profesoriai privalo dirbti mokslinį darbą, jo rezultatai integruojami į mokymo procesą. Daugiau kaip 70 proc. dėstytojų kolektyvo - su vardais ir laipsniais. Docentai, profesoriai dirba ne dėl materialinės paskatos - ji pernelyg kukli. Mes juos mylim ir gerbiam. Vilniečių pedagogų nedaug, jie tapo kauniečiais. Vienas jų - lietuvių filologijos katedros vedėjas doc. A.Ružė. Jo iniciatyva kasmet lietuvių filologams rengiamos etnografinės ekspedicijos, surinkta medžiaga pateikiama MA Lietuvių kalbos ir literatūros institutui. Didelė nauda ir mokslininkams, ir studentams bei dėstytojams. Materialinę bazę plečiame pagal galimybes - mums, kaip ir visoms aukštosioms mokykloms, finansavimas ribotas. Vilniaus universitetui Vyriausybė skolinga 2 mln. Lt. Tačiau "komunalinių" skolų mes stengiamės neturėti. Šiuos mokesčius dar įstengiame susimokėti. Finansinę padėtį bandome šiek tiek pasigerinti laisvųjų klausytojų dėka. Tačiau VU Senato nutarimu 70 proc. iš jų gautų lėšų atitenka rektoratui, 30 proc. - mums. Kita vertus, fakulteto autonomiškumas didėja: nuo kitų mokslo metų mūsų pačių žiniai atiduodami visi etatai, mokos fondas. Tai geriau ir mums, mažiau problemų ir rektoratui. Universiteto lėšomis restauruoti, pastatyti kai kurie nauji pastatai Muitinės gatvėje, iškelti gyventojai ir kt. Bet šie pastatai dar nebuvo universiteto nuosavybė. Esame dėkingi Kauno miesto Valdybai, asmeniškai merui V.Katkevičiui, kad jo pastangomis šie pastatai perduoti į mūsų balansą. Žinoma, išskyrus tuos du, kurie yra Liuteronų bendruomenės nuosavybė. Viename šių pastatų įsikūrusi mūsų biblioteka. Išsikelti kol kas neturime kur. O šiaip fakulteto patalpose esame įsikūrę neblogai. Studentams duris atvėrė gražiai įrengtos vardinės J.Jablonskio ir M.Biržiškos auditorijos, kurias padėjo meniškai apipavidalinti šalia esančio Dailės instituto studentai, turime kompiuterių klases, gana turtingą biblioteką, lietuvių kalbos laboratoriją ir kt. - Tarptautinių ryšių taip pat nestokojate? - Mūsų bendradarbiavimo partneriai - Plovdivo universitetas (Bulgarija), Rygos universiteto Informatikos ir vadybos fakultetas. Ruošiame sutartis su Sankt Peterburgo, Danijos Rostfildo miesto universitetais. Dalyvaujame ir keliose tarptautinėse programose. Gavę TEMPUS programos finansavimą žadame rengti tarptautinio verslo magistrus. Kadangi mūsų finansinės galimybės ribotos, dalyvavimas tarptautinėse programose - vienintelė išeitis. Galime pasidžiaugti ir tuo, jog šiemet į doktorantūrą priimsime 20 doktorantų (iki šiol turėjome 5). Beje, Vilniaus universitetas - vienintelė aukštoji mokykla, kur į doktorantūrą reikia laikyti stojamuosius egzaminus. Nepaisant to, konkursas yra. Vadinasi, esama vilčių, jog turėsime naujų pedagoginių ir mokslinių kadrų. - Ar galite pasakyti, jog fakultetas turi savas tradicijas, miesto kultūrinio gyvenimo kontekste jo vaidmuo jaučiamas? - Mūsų fakultete dirba etnokultūros centras, turime gana kūrybingą etnografinį ansamblį "Uosinta", tik, deja, nedaug kuo jam galim padėt - vadovams mokam nedideles algas. Jie dirba iš idėjos, aukodamiesi. Visos tradicijos, šventės - studentų rankose. Jie iš tikrųjų išradingi, jaunatviški. Mūsų fakulteto studentų atstovybė, beje, pati aktyviausia iš visų universiteto fakultetų, ji dirba autonomiškai. VU Senato nutarimu kiekvieną mėnesį 2 proc. stipendijų fondo yra skiriama studentų asociacijai. Tomis lėšomis jie disponuoja, dekanatas visai nesikiša. Penkis studentus turim ir fakulteto Taryboje. Su jais tariamės įvairiais klausimais, mums labai svarbi jų nuomonė. Antai paskutiniame Tarybos posėdyje kalbėjome apie studentų žinių vertinimo tvarką. Studentai išsakė daug aktualių, mus sudominusių minčių. Žodžiu, fakultete "verda" gyvas, linksmas, jaunatviškas gyvenimas. Kaip ir visose aukštosiose mokyklose. - Dėkoju už pokalbį. Kalbėjosi Aldona KIBIRKŠTIENĖ <doc> Sportas Kas naujo, olimpini arbitre? Iš Vokietijos ir Norvegijos sugrįžo geriausia Lietuvos rankinio teisėjų pora - kaunietis Feliksas Gedvilas ir vilnietis Grigorijus Gutermanas. Tarptautinės kategorijos arbitrą F.Gedvilą paprašiau pasidalinti kelionės įspūdžiais: - Artėjančioms Atlantos olimpinėms žaidynėms įtemptai ruošiasi ne tik komandos, bet ir teisėjai,- pradėjo pasakojimą F.Gedvilas. - Todėl tenka nemažai teisėjauti, kad neprarastume sportinės formos, praktinių įgūdžių. Svarbiausiems sportiniams renginiams teisėjaujantiems arbitrams keliami dideli reikalavimai. Teisėjavimo kokybė priklauso nuo daugelio faktorių, bet ypatingas dėmesys kreipiamas į fizinį arbitrų pasirengimą. Tik puikios fizinės formos teisėjas gali prisitaikyti prie išaugusių greičių aikštelėje, užsiimti tinkamiausią poziciją aikštelėje, kad galėtų netrukdydamas žaidimui kontroliuoti situaciją, o reikalui esant, tiksliai fiksuoti pražangas. - Kam teko teisėjauti Vokietijoje? - Vokiečiai dvejoms kontrolinio pobūdžio rungtynėms buvo pasikvietę kroatus. Abejos rinktinės gerai žinomos rankinio pasaulyje, todėl jis kovos visuomet būna atkaklios, bekompromisinės. Beje, Vokietijos rinktinės pagrindinėje sudėtyje žaidžia lietuvis, buvęs Lietuvos nacionalinės rinktinės atstovas Vygintas Petkevičius. Pirmąsias rungtynes laimėjo vokiečiai rezultatu 28:23, o antrosios baigėsi kroatų pergale 30:23. - O Norvegijoje? - Tik keliom valandom užsukę į namus vėl išskridome į Oslą. Čia olimpinėms žaidynėms besiruošiančios norvegės išmėgino jėgas su Prancūzijos ekipa. Norvegijos rankininkės neblogai pažįstamos Lietuvos sportinei visuomenei. Šios Skandinavijos šalies atstovės žaidė viename Europos čempionato atrankos turnyro pogrupyje kaip ir lietuvės. Tai viena pajėgiausių rinktinių planetoje. Tuo pasigirti Prancūzijos rankininkės dar negali. Tačiau tos dvejos rungtynės įrodė, kad ne titulas viską lemia. Abu susitikimus laimėjo Norvegijos rinktinė - 24:19 ir 29:20. - Šios olimpinės žaidynės Jūsų, teisėjo, biografijoje yra pirmosios. Kokie kyla jausmai? - Tai ypatingas jausmas. Daug kas bus pirmą kartą - skristi per Atlantą, lankytis Amerikoje, dalyvauti stambiausiame bei prestižiškiausiame sportiniame renginyje - olimpinėse žaidynėse. Net sunku įsivaizduoti, koks bus pojūtis savo akimis pamačius ir savo širdim pajutus olimpinių žaidynių mastą bei atmosferą. Manau, kad paliks neišdildomą įspūdį. - Ar jau pasiruošę išvykai? - O, taip! Jau turime olimpinius pasus, naują sportinę bei Lietuvos olimpinei delegacijai skirtą aprangą. - Ir tradicinis klausimas - kokie planai? - Prastas kareivis jei nesiekia tapti generolu. Todėl ir mudu su G.Gutermanu viliamės patekti į geriausių olimpiados arbitrų gretas ir teisėjauti vienose iš prestižinių susitikimų, sprendžiančių olimpinių medalių likimą. Beje, jau žinome, kad gruodžio mėnesį teisėjausime Europos moterų čempionate Danijoje. Be to, viliamės patekti į arbitrų sąrašą, kurie kitąmet teisėjaus pasaulio vyrų rankinio čempionate Japonijoje. Kalbėjosi Bronius GIRDZIJAUSKAS <doc> Tamsiajai mėnulio pusei Du ginkluoti butų plėšikai sulaikyti Liepos 3-osios vidurdienį apiplėštas butas Baltijos gatvėje. Tuo metu jame buvo tik pilnametis šeimininkės sūnus. Į butą įsiveržęs nepažįstamas vaikinas, grasindamas dujiniu pistoletu, užklijavo bendraamžiui šeimininkės sūnui lipnia juosta akis, burną, surišo rankas. Vėliau įsileido du bendrus. Tryse butą vertė dvi valandas... Iki šiol negrįžus jo savininkei, težinoma, kad plėšikai iš šio buto išsinešė trejus natūralaus kailio moteriškus kailinius, videomagnetofoną "SHARP", įvairių 10 000 litų vertės aukso dirbinių bei kol kas nenustatytą kiekį pinigų. Po paros - liepos 4-ąją Kauno VPK Organizuoto nusikalstamumo tyrimo tarnybos kriminalistai sulaikė šia vagyste įtariamus niekur nedirbančius mūsų miesto gyventojus: jau teistą 19-metį Marių Pečnikovą ir tris kartus teistą... dvidešimt trejų metų Evaldą Francį. Trečiasis šio apiplėšimo dalyvis - Michailas Dubikas (g. 1978 m.) ieškomas. Policija kreipiasi į visuomenę, tikėdamasi sulaukti pagalbos. Ką nors žinančius apie M.Dubiko (paskutiniu metu jis apsikirpęs trumpai) buvimo vietą bei apie kitus šios trijulės padarytus nusikaltimus, prašome skambinti Kaune tel. 224103 arba 220002 (visą parą veikiančiu anoniminiu telefonu). Irma MONTVILIENĖ Kauno VPK atstovė spaudai <doc> "Didžiųjų Grįžulo Ratų" astrologinė prognozė liepos 15-21 d. Avinas. Jūsų laukia sėkmė finansiniuose reikaluose. Gali padidėti darbo užmokestis, arba gausite visai nenumatytų pajamų. Ypač sėkmingos turėtų būti 16-18 dienos. Pernelyg didelis paviršutiniškumas gali tapti profesinės nesėkmės priežastimi. Savaitgalyje galite jausti nerimą ir nepasitenkinimo jausmą. Nevenkite bendrauti su tėvais ir artimais giminaičiais. Tauras. Energija bus išsklaidyta. Bus sunku susikaupti vienam darbui. Dominuos fantazija, o svarbiuose dalykuose būsite šiek tiek sutrikę. Meilės reikalai klostysis neblogai, jei nebandysite pernelyg prisirišti prie žmonių ir iš jų nereikalausite aklo paklusnumo. Šiek tiek sunkesnės bus 16-18 dienos, todėl stenkitės tai, kas svarbiausia, atlikti ne šiomis dienomis. Dvyniai. Šią savaitę galite būti šiek tiek išsiblaškę ir netgi chaotiški. Tai gali trukdyti biznio reikalams, bet visai netrukdys meilei. Svarbūs pasidarys materialūs dalykai, bet tai neužgoš ir romantiškų jausmų. Jūs netgi sugebėsite ir kitiems įkvėpti lašelį romantikos. Bendrauti seksis tuo geriau, kuo nuolankesni būsite. Nebijokite to, šiuo atveju tai jums bus tik į naudą. Vėžys. Šią savaitę būsite labai nekonkretūs, emocionalūs ir neryžtingi. Tai sukels nepasitikėjimą jūsų biznio partneriams. Galite prarasti kai kurias pozicijas. Praradę tai, ką turėjote, galite pasidaryti šiek tiek agresyvūs arba veržtis į naują veiklos sritį, kurioje visiškai nieko neišmanote. Šitokia jūsų veikla padėties neišgelbės, gali tik dar labiau sukomplikuoti. Liūtas. Laukia nebloga savaitė. Jausitės saugūs. Šį jausmą suteiks malonus bendravimas ir draugiškas bičiulių nusiteikimas. Galite būti pernelyg smulkmeniški ir kaprizingi. Negalvokite, kad kiti privalo išpildyti kiekvieną jūsų norą. Smulkmeniškas požiūris naudingas profesinėje veikloje, bet ne meilės santykiuose. Meilės santykiams suteikite daugiau romantikos. Mergelė. Daugiausia nesėkmių atneš bendravimas. Trūks lankstumo ir noro prisitaikyti prie kitaip mąstančių. Daugiau laiko leiskite vienatvėje ir dirbkite darbus, nereikalaujančius bendradarbiavimo. Per didelis prisirišimas prie daiktų ir nuosavybės taip pat gali sumažinti sėkmingo bendravimo tikimybę. 21 dieną galite turėti sunkiai išsprendžiamų problemų. Svarstyklės. Būsite pilni tuščiagarbiškų ambicijų ir nerealizuojamų planų. Gali užvaldyti noras valdyti ir įsakinėti. Gali atsiskleisti jūsų organizaciniai sugebėjimai. Vadovaudami jausitės tarsi savuose vandenyse. Siekdami savo tikslų, galite būti apgaulingi ir savanaudiški. Romantiškuose santykiuose partneriui galite atrodyti paslaptingi ir todėl įdomūs. Skorpionas. Sunki savaitė bus dirbantiems ir besimokantiems. Savo darbo aplinkoje jausite priešiškumą ir nepritarimą jūsų idėjoms. Tai nepalankus laikas keisti darbą arba ieškoti pritarimo tarp įtakingų ir autoritetingų asmenų. Galite turėti emocinių sunkumų bendraudami su mylimaisiais. Bus sunku atsisakyti savo pažiūrų ir objektyviai pažiūrėti į susidarusią situaciją. Šaulys. Gali tekti daug dirbti. Visos mintys suksis apie darbo reikalus, dirbsite nepakeldami galvos ir užmiršę poilsį bei pramogas. Pagrindinė šios savaitės nuostata bus įsigyti materialinę nuosavybę. Taupykite laiką ir griežtai suplanuokite darbo dienas. Nevenkite bendradarbiavimo su kitais. Pernelyg didelis taupumas, galintis peraugti net į šykštumą, gali sukelti nepasitenkinimą šeimoje. Ožiaragis. Puikiai seksis mokytis ir dirbti darbus, kurie reikalauja analizės. Būsite revoliucingas ir nusiteikęs daug ką pakeisti. Galbūt norėsis išsiveržti iš įprastos rutinos arba keisti savo įprastą ritmą. Būsite dosnus, bet ne išlaidus. Daugiau dėmesio skirkite savo aprangai ir higienai. Būkite iniciatyvesni namų reikaluose. Daugiau laiko skirkite buičiai. Vandenis. Visuomeniniai reikalai bus malonūs ir atpalaiduojantys. Galite leistis į trumpą kelionę. Būsite laimingesni, žavesni ir patrauklesni, todėl tai bus puikus jūsų meilės laikas. Patys jausdamiesi laimingi, galėsite ir kitus nudžiuginti. Tai geras laikas stiprinti padėtį šeimoje ir rūpintis vaikų auklėjimu. Žuvys. Gali tekti daug kovoti už būvį. Jausitės tarsi kovos lauke, pasiryžęs nugalėti visus, kurie stos jums skersai kelio. Gali kankinti jausmas, kad gyvenimas eina pro šalį. Tai gali sukelti nerimą ir nepasitenkinimo savimi jausmą. Galite turėti problemų, kylančių dėl jūsų agresyvaus, impulsyvaus ir neapdairaus elgesio. Visa tai ir požiūris, kad "visos teisės stipriojo pusėje", gali sukelti aplinkinių nepasitenkinimą ir susidūrimus. Venkite fizinės kovos. "Didieji Grįžulo Ratai" Asmeniniai horoskopai Astrologo konsultacija Astrologo konsultacija telefonu Kreipkitės: Vilniaus centrinė universalinė parduotuvė IV a., tel. 730554 Kauno universalinė parduotuvė "Merkurijus" II a. tel. 793655 Vilnius, CP a/d 2794 <doc> Varpų muzikos festivalis Kaip žinome, varpų komplektai (karilionai) yra dviejuose Lietuvos miestuose - Kaune ir Klaipėdoje. Todėl ir šiemetinio festivalio koncertai bus surengti šiuose miestuose. Deja, išplėsti varpų muzikos koncertų geografijos kol kas negalime. Karilionai yra sunkūs, stacionariai įrengti instrumentai. Tiesa, pasaulyje yra žinomi kelioniniai karilionai, įrengti ant sunkvežimių važiuoklės, todėl galima koncertuoti įvairiausiose vietose: mažuose miesteliuose, gatvių sankryžose, aikštėse, žodžiu, ten, kur varpų niekas negirdėjo ir nesitikėjo girdėti. Bet šių instrumentų netgi nuoma labai brangi, tad teks palikti svajones ir nusileisti ant žemės. Varpų muzikos festivalis prasidės šeštadienį Klaipėdoje. O kauniečiai galės klausytis koncertų Kauno Vytauto Didžiojo karo muziejaus sodelyje sekmadienį, liepos 14 dieną. Koncertuos visi Lietuvos varpininkai - Lietuvos karilionierių gildijos nariai. 17 valandą koncertą pradės svečias iš Klaipėdos Stasys Žilevičius ir kaunietis Julius Vilnonis. Po petraukos, 18.30 val., gros visiems gerai pažįstamas kaunietis kompozitorius Giedrius Kuprevičius ir uostamiesčio muzikantas Kęstas Kačinskas. Festivalį organizuoja Kauno kultūros skyrius ir Lietuvos karilionierių gildija. Tad kviečiame maloniai pasiklausyti. Julius VILNONIS Nuotraukoje: kelionins karilionas iš Norvegijos <doc> Sportas Startuoja Lietuvos futbolo čempionatas! Pokalbis su Lietuvos futbolo federacijos (LFF) varžybų rengimo komisijos pirmininku Romu Pikčilingiu - 1996-1997 metų Lietuvos futbolo čempionatas (I lyga) turėjo prasidėti liepos 3 dieną, bet startuoja tik liepos 13-ąją. Kodėl taip atsitiko? - Taip buvo nuspręsta Lietuvos futbolo federacijos vykdomojo komiteto posėdyje, nes liepos 3 d. buvo atkeltos Lietuvos futbolo supertaurės rungtynės tarp Lietuvos čempiono Kauno "Inkaro-Grifo" ir Lietuvos taurės laimėtojo Šiaulių "Karedos" komandų. O tą dieną turėjusį įvykti I lygos čempionato I turą perkėlėme spalio 16 d. Tad praktiškai čempionatas prasideda nuo II turo. - Kas dalyvauja šiame čempionate, kokia tvarka jis bus rengiamas? -Lietuvos futbolo čempionatas vyks keturiais ratais (du rudenį ir du pavasarį). Rudens sezoną baigsime lapkričio 3 dieną. I lygoje - 16 komandų. A grupėje (1-8 vietos) dėl čempiono vardo žais Kauno "Inkaras-Grifas", Šiaulių "Kareda", Vilniaus "Žalgiris", FBK "Kaunas", Vilniaus "Panerys", Klaipėdos "Atlantas", Panevėžio "Ekranas" ir Vilniaus "Žalgiris-2". B grupėje (9-15 vietos) kovos Gargždų "Banga", Vilniaus "Lokomotyvas", Tauragės "Tauras", Ukmergės "Ukmergė", Telšių "Mastis", iš II lygos iškopę Kauno "Ranga-Politechnika" ir Visagino "Interas-AE". Neaišku, kokia žais aštuntoji komanda, nes buvo užprotestuotos antrosios rungtynės tarp Vilniaus "Alsos-Panerio" (I lyga, B grupė) ir Kėdainių "Nevėžio-Fostros" (II lyga) dėl perėjimo ar išlikimo B grupėje. Protestas patenkintas, ir ginčas spręsis liepos 21 d. neutralioje aikštelėje Kaune, "Inkaro" stadione, kuriame 18 val. vėl susitiks šios dvi komandos. O B grupė pradės čempionatą rugpjūtį. II lygoje taip pat dalyvaus 16 komandų, jos čempionatas prasidės rugpjūčio 3-4 d. Šioje lygoje žais "Kauno jėgeriai" ir III lygos čempionas Kauno "Inkaras-Grifas-2". Dar neaišku, ar čempionate dalyvaus Kauno "Volmeta-KKI", nes ji liko skolinga federacijai, neturi lėšų ir, jeigu nesugebės atsiskaityti, nebus priimta į II lygą. III lygoje, kurios čempionatas prasidės tuo pačiu metu, kaip ir II lygoje, šį kartą nebus Kauno komandos. IV lyga (Kauno apskrities ir miesto pirmenybės) bus formuojama rugpjūčio viduryje, nes čia yra daug nesklandumų, ne visos komandos sumokėjo starto mokesčius, ne viena jų bus pašalinta. KFF ypač daug problemų kelia mūsų miesto komandoms. Lietuvos futbolo federacijos taurės rungtynių aštunfinaliai (dvejos rungtynės) bus žaidžiami lapkričio 10-17 d. Juose dalyvaus šešiolika I lygos komandų. - Kas išeis į žaliąją veją pirmieji? - Liepos 13-ąją įvyks tik dvejos I lygos A grupės II turo rungtynės: Klaipėdos "Atlantas" - Šiaulių "Kareda" ir Panevėžio "Ekranas" - Kauno "Inkaras-Grifas". Tad Kaune šeštadienį savo mylimų komandų žaidimo nematysime. Šio turo rungtynės tarp FBK "Kauno" ir Vilniaus "Žalgirio-2" nukeltos į rugpjūčio 9 d., mes kauniečiai dalyvauja "Intertoto" turnyre, o Vilniaus "Žalgirio" - "Panerio" susitikimas nukeltas į spalio 23 d., nes "Panerys" dabar vieši Ispanijoje. - Kada Kaune matysime rungtyniaujant mūsų miesto komandas čempionate? - Liepos 27 d. 18.30 val. susitiks "Inkaras-Grifas" - Klaipėdos "Atlantas", rugpjūčio 4 d. 18.30 val. - FBK "Kaunas" - Šiaulių "Kareda", rugpjūčio 7 d. 19 val. - FBK "Kaunas" - "Inkaras-Grifas". Rungtynės numatomos S.Dariaus ir S.Girėno sporto centro stadione. - Šis futbolo sezonas įdomus tuo, kad bus ir tarptautinių rungtynių. Papasakokite apie planuojamus susitikimus. - Dėl tarptautinių mačų ir atsirado korektyvų Lietuvos futbolo čempionato tvarkaraštyje. Štai jau liepos 6-8 d. Jūrmaloje žaidė Lietuvos ir Latvijos jaunimo futbolo rinktinės. Lietuvos rinktinė (vyr. treneris kaunietis S.Stankus), kurioje buvo ne visi pagrindiniai žaidėjai, dalis traumuoti, dvejas rungtynes baigė lygiosiomis - 1:1 ir 0:0. Tad šį pasirodymą vertiname teigiamai. Narvoje liepos 8-9 d. vyko Baltijos taurės turnyras, kuriame dalyvavo valstybių pagrindinės rinktinės: Latvija - Lietuva - ..., Estija - Lietuva -... Numatytos kelios draugiškos tarpvalstybinės rungtynės: liepos 21 d. - Baltarusija - Lietuva, rugpjūčio 13 d. - Ukraina - Lietuva. Lietuvos rinktinė pradeda 1998 m. pasaulio futbolo čempionato atrankos varžybas. Rugpjūčio 31 d. mačas su Rumunija, kuri neseniai dalyvavo Europos futbolo čempionato Anglijoje finaliniame turnyre. Spalio 5 d. žais Lietuva - Islandija, spalio 9 d. - Lietuva - Lichtenšteinas. Susitiks ir jų jaunimo rinktinės, išskyrus Lichtenšteiną, kuris neturi jaunimo ekipos. Būtina pažymėti, kad Lietuvos valstybinėje ir jaunimo rinktinėse yra daugiau kaip 10 kandidatų iš Kauno komandų: "Inkaro-Grifo" ir FBK "Kauno". Daug atsakingų rungtynių laukia UEFA taurių turnyruose. Vilniaus "Žalgiris" liepos 17 d. susitiks namuose su Belfasto (Šiaurės Airija) "Crusaders" (išvykoje 24 d.), Kauno "Inkaras-Grifas" tomis dienomis žais su Bulgarijos Sofijos "Slavia" (pirmosios - išvykoje, antrosios - namuose). Taurių taurės turnyre debiutuos Šiaulių "Kareda". Jos varžovai - Šveicarijos "Sion" (rugpjūčio 8 d., namuose, 22 d. - svečiuose). - FBK "Kaunas" kovoja "Intertoto" turnyre, jo laukia susitikimai su "Sligo" "Rovers" (Airija) ir "Heerenveen" (Olandija). Su komanda buvote išvykęs į Prancūziją, kur "Kaunas" žaidė su "Nantes". Kokie įspūdžiai? -Kelionėje dalyvavau kaip LFF atstovas ir esu labai patenkintas. Aplankėme Prahą, Paryžių, Nantą ir Atlanto pakrantėje esantį kurortą Lia Bul. Gerai sužaidė kauniečiai su Prancūzijos "Nantes" - grupės favoritu. Pralaimėta tik 1:3, išvykoje pelnytas įvartis. FBK "Kaunas" turi perspektyvių žaidėjų, lauksime dar jo sėkmės. - Ką norėtumėte palinkėti,prasidedant Lietuvos futbolo čempionatui? - Komandų vadovams, rėmėjams, treneriams, žaidėjams - gero, gražaus futbolo, sėkmės, ištvermės ir kantrybės. Gerų futbolo akimirkų - sirgaliams, ištikimiausiems šios sporto šakos gerbėjams. Kalbėjosi Algimantas BALČIŪNAS <doc> Argumentai Biržos prekybos komentaras Per dvi savaites (birželio 26 - liepos 9 d.) įvyko 4 biržos prekybos sesijos. Biržos prekybos apyvarta - 7728624,04 Lt. Liepos 3-9 d. VVP antrinėje rinkoje apyvarta - 2834704,40 Lt. Palūkanos - nuo 19,61 ir 26,66 proc. Prekiauta 17 akcinių bendrovių (AB) akcijomis. Prekybos AB akcijomis apyvarta - 453442,86 Lt. Šį kartą biržos prekyba pasižymėjo tuo, kad nebuvo užregistruotas nė vienas tiesioginis sandoris AB akcijomis. Paprastai tokie sandoriai sudaro didžiąją apyvartos dalį. Parduota 2039 vnt. AB "Kalnapilis" akcijų (kaina 5 Lt). Nukritus kainai (nuo 1,80 iki 0,72 Lt), nupirkta 50 AB "Lietuvos energija" akcijų. Taip pat nupirkta didelis kiekis - 10000 vnt. - AB "Verduliai" akcijų (kaina 0,50 Lt). Toliau vyksta prekyba AB "Medienos plaušas" (kaina nukrito iki 7,70 Lt, sumažėjo ir perkami kiekiai), AB "Krekenavos agrofirma" (kaina nukrito nuo 1 iki 0,80 Lt), AB "Ragutis" (kaina 5 Lt), AB "Rokiškio sūris" (kaina 9 Lt) akcijomis. Atgijo prekyba "Lietuvos" viešbučio (kaina 10,01 Lt) ir Vilniaus centrinės universalinės parduotuvės (kaina 7 Lt) akcijomis. Parduota AB "Anykščių energetinė statyba" akcijų, įvykdytas nemažas sandoris AB "Autoturas" akcijomis (kaina 3,90 Lt, nupirkta 2477 vnt.), nupirkta keliasdešimt AB "Panevėžio cukrus" akcijų (kaina 30 Lt). Prekybos bankų akcijomis apyvarta - 18008,15 Lt. Iš staigiai sumažėjusios apyvartos, galima spręsti, kad prekyba bankų akcijomis vyksta vangiai. Praktiškai prekiaujama tik Vilniaus banko akcijomis (kaina 650 Lt). Liepos 1 d. įvyko banko Hermis akcininkų susirinkimas, kuriame buvo priimtas nutarimas pakeisti akcijos nominalą, kiekvieną 500 Lt nominalios vertės akciją suskaldant į 10 akcijų, kurių vienos nominalas 50 Lt. Kol vyksta šis procesas, prekyba šio banko akcijomis yra sustabdyta. Nuo liepos 9 d., emitentui paprašius, sustabdyta ir prekyba Lietuvos valstybinio komercinio banko akcijomis. Liepos 4 d. šio banko akcija kainavo 27,08 Lt. IAB akcijų grupėje biržinė prekyba "užšalo". Per pastarąsias dvi savaites užregistruotas vienintelis tiesioginis sandoris IAB "Vilniaus Invalda" akcijomis": liepos 2 d. parduota 200000 akcijų (vienos kaina 0,25 Lt). <doc> Tamsiajai mėnulio pusei Tęsiame temą Žaliakalnio vaiduoklis, arba mažas esi ir suprasti nieko negali Greta ČIŽINAUSKAITĖ Prieš porą savaičių rašėm apie netikėtą vieno Žaliakalnio vaikų darželio sargo radinį ir dar keistesnę šios istorijos pabaigą. Tada sustojome ties faktu, jog dingo... pakaruoklis, kurį išsivežė nežinomi policijos uniformą vilkėję asmenys. Neatsigindami skaitytojų, norinčių sužinoti šios istorijos tęsinį, skambučių, vėl grįžtame prie šios temos. Gegužės 19-osios rytą... Savanorių prospekte esančio 75-ojo vaikų lopšelio-darželio sargas ties vaikų žaidimų aikštele rado ant skersinio pasikorusį vyriškį. Kaip jau rašėme, sargas nuskubėjo prie kitoje prospekto pusėje esančios Žaliakalnio policijos nuovados. Tačiau į ją tą rytą taip ir neužėjo: prie nuovados pastato, Giedraičių gatvėje, sutiko du vyrus, vilkinčius policininkų uniformomis. Jiems papasakojo, kas atsitiko ir nusivedė į darželį. Pakeliui sargas išgirdo paskui jį einančių tų vyrų pokalbį: "Ar tik nebus mūsų Romka?.." Vėliau, jau prie pakaruoklio policininkai susižvalgė ir sargui pasakė: "Tik niekam nepasakok!.." Sargas nuėjo pastato vidun. Vylėsi, kad netrukus ateis jo apklausti ar bent pakviesti kviestiniu, tačiau... Kai po gero pusvalandžio išėjo laukan, nei pareigūnų, nei pakaruoklio nebebuvo... Pranešimui apie rastą pakaruoklį nepatekus į policijos suvestines, buvo pradėtas žurnalistinis tyrimas. Deja, pranešimo apie šį pakaruoklį nebuvo nei "Medauto" įmonėje (turinčioje specialią automašiną lavonams vežti), nei morge. Nepavyko rasti jokio Romo pėdsakų ir tą naktį (ar parą) pristatytų į Žaliakalnio policijos nuovadą ar tame pačiame pastate įsikūrusią blaivyklą, žurnaluose. Vyriausiojo policijos komisariato kriminalinėje paieškoje taip pat teigė, kad niekas jauno vyro, vardu Romas nepasigedo, tarp neatpažintų lavonų jų taip pat nebuvo... Neskubėjome daryti išvadų,- siūlėme palaukti, kol žurnalistinį tyrimą pratęs teisėtvarkos pareigūnai. Tačiau, nesulaukdami iš jų jokių žinių, nusprendėme patys pakalbinti kai kuriuos miesto teisėtvarkos organų atstovus. Objektyvumo dėlei to paties paklausėme ir kai kurių laikraščio skaitytojų. Visiems jiems uždavėme tuos pačius tris klausimus: 1. Ar tikit, kad taip galėjo būti? 2. Kas, Jūsų manymu, turėtų tęsti šį tyrimą? 3. Kaip Jūs pakomentuotumėte tai, kad niekas iš pareigūnų iki šiol tuo neužsiima? Teisėtvarkos pareigūnai: "Paskalų tyrimas - VBS agentūros kompetencijoje" Kauno miesto apylinkės prokuratūros vyriausiojo prokuroro pavaduotojas Romualdas Žadeika: 1. Labai jau daug tų laikraščių ir, prisipažinsiu, nebespėju visų perskaityti. Deja, rašinio apie dingusį pakaruoklį taip pat neskaičiau... Manau, kad slėpti lavoną reikia labai didelio suinteresuotumo, be to, tai padaryti gana sudėtinga. Todėl aš labai abejoju, kad taip galėjo būti. Negirdėjau ir to, kad prokuratūroje būtų atliekamas tyrimas dėl šio atvejo. 2. Manau, kad žurnalistė turėtų tęsti savo tyrimą. Be to, tarnybinį patikrinimą turėtų atlikti ir policija. 3. Jeigu būtų kreiptasi asmeniškai į mane, žinoma, būčiau pasidomėjęs, nepriklausomai nuo to, kokią informaciją apie tai turi policija. Po pokalbio su jumis pasidomėsiu (suintrigavot) arba paprašysiu, kad tuo užsiimtų kolegos. Nors negaliu tvirtinti, kad niekas tuo šiandien prokuratūroje neužsiima: galbūt vyriausiasis prokuroras (jis šiuo metu atostogauja) jau davė kam nors nurodymą. Centro policijos komisariato komisaras Vidas Kareiva: 1. Sunku pasakyti. Tačiau nerealu jau vien tai, kad prie pašalinio žmogaus policininkai būtų kalbėję tai, kas teigiama rašinyje, o po to liepę niekam nepasakoti. Keista ir tai, kad sargas, atvedęs pareigūnus į darželį, nuėjo pastato vidun ir daugiau tuo, kas vyksta, nesidomėjo. Kodėl tuomet tai parūpo jam dabar? Be to, aš nesuprantu, kam slėpti pakaruoklį,- juk čia ne nužudymas!.. 2-3. Manau, kad nėra ką tirti... Vidaus reikalų ministerijos teisėtumo kontrolės ir vidaus tyrimų inspekcijos vyriausiasis inspektorius ypatingai svarbiems pavedimams Valdemaras Čyvas: 1. Netikiu, nes, jeigu būtų pasikoręs policininkų pažįstamas ar kolega, koks tikslas slėpti jo lavoną? Perskaičius rašinį, kyla abejonių ir dėl sargo pasakojimo realumo (t.y., ar pakaruoklis jam tą rytą nepasivaideno vietoj "baltųjų arklių"?) 2. Jeigu nėra nei lavono, nei dingusio tokio žmogaus, o, kad taip buvo, teigia tik VBS ("viena boba sakė") agentūra, koks gali būti tyrimas? Manau, kad ta pati agentūra jį ir turėtų tęsti, nes jau iš atlikto žurnalistinio tyrimo matyti, kad niekas nedingo. Pagaliau, jeigu lavonas iš tikrųjų buvo ir dingo, tai - kriminalinės policijos ir jos Nusikaltimų prieš asmenį tyrimų skyriaus problema. Tačiau, dar kartą pabrėžiu, jeigu lavonas iš tikrųjų buvo. 3. "Pletkų" tyrimas - jau minėtos VBS agentūros kompetencijoje. Vyriausiojo policijos komisariato Štabo inspekcijos (tarnybos, tiriančios pareigūnų nusižengimus), komisaras inspektorius Raimondas Abugelis: 1. Aš taip nepadaryčiau ir nelabai tikiu, kad taip galėjo būti. Nebent reikėjo paslėpti kokio nors nusikaltimo pėdsakus. Be to, nėra dingusių jokių pareigūnų... 2. Manau, kad tuo pasidomėti turėjo vietinis teritorinis policijos komisariatas,- šiuo atveju, Centro policijos komisariatas, arba tie, kurie užsiima dingusių be žinios paieška. Bet ir vėl: galimi tik 2-3 proc., kad pasikoręs neturėjo giminių, todėl niekas jo nepasigedo... 3. Aš nurodymo atlikti tarnybinį patikrinimą negavau. Jeigu pats spręsčiau šį klausimą, gal ir būčiau jį pradėjęs. Be to, galbūt tuo jau užsiima operatyvinės tarnybos. Vyriausiojo policijos komisariato kriminalinės policijos paieškos poskyrio vyresnysis inpektorius Henrikas Venckevičius: 1. Sunku pasakyti... Vyriškio, vardu Romas, dingimo faktas mūsų poskyryje neužregistruotas, neturime jokių duomenų ir apie panašų į aprašytąjį lavoną. Tiesa, ieškomas ne vienas Romas, įtariamas nusikaltimu, bet ir tarp jų nėra asmens, turinčio rašinyje aprašytus pasikorusiojo požymius. Manau, kad sargui galėjo ir pasirodyti... 2. Mano nuomone, kas pradėjo šį tyrimą, tas ir turėtų tęsti,- šiuo atveju žurnalistė. Bet turėtų tuo pasidomėti ir policija,- pavyzdžiui, policijos komisariatas, kurio teritorijoje, remiantis rašiniu, rastas pakaruoklis,- t.y. Centro policijos komisariatas. 3. Komentuoti nenorėčiau... Laikraščio skaitytojai: "Per daug baisu, kad būtų galima patikėti" Beveik visi skaitytojai sutiko atsakyti į klausimus, pageidaudami, kad nebūtų skelbiamos jų pavardės: 50-metis 75-ojo lopšelio - darželio sargas, pagal kurio pasakojimą ir parengtas minėtas rašinys: - Deja, niekas iš pareigūnų po rašinio pasirodymo manęs neieškojo (kalbėtasi 10 dienų po šios istorijos pagarsinimo)... Matyt, tiek mūsų policijai tokie dalykai ir terūpi. Aš tikrai nieko neišsigalvoju. Koks tikslas meluoti ir ar galima juokauti panašiais dalykais? Deja, mačiau pakaruoklį vienas... Jeigu dar kartą patekčiau į panašią istoriją, pirmiausia kviesčiau žmones, o tik po to - policiją, bei stengčiausi įsidėmėti, kaip jos pareigūnai atrodo. Deja, tada ne tas man buvo galvoje... Viena iš darželio kaimynių: 1. Tikiu... 2. Be abejo, tyrimą tęsti turėtų policija (manau, kad labiausiai tuo turėtų būti suinteresuota Žaliakalnio nuovada) ir prokuratūra (ji pirmiausia turėjo sureaguoti). 3. Labai liūdna. Manau, kad teisėtvarkos organai aprašytą faktą turėtų arba patvirtinti, arba paneigti. 34-erių metų inžinierius: 1. Be abejo, tikiu. Mano versija: šizofrenišką asmenybę būtų galima pažinti iš karto, tačiau, jeigu tai pasakoja normalus žmogus... Manau, kad tai - ne vien noras patekti į spaudą. 2. Ko gero, tyrimą turėtų tęsti prokuratūra. 3. Teisėtvarkos pareigūnų tylą vertinu dvejopai: jeigu jau iš pat pradžių bandyta kažką paslėpti, natūralu, kad tie, kurie tai žino, ir toliau slepia. Kiti (sakykime aukštesni policijos pareigūnai) paprasčiausiai neturi tam laiko, tuo labiau, kad niekas to vyriškio, atrodo, neieško. Gali būti ir taip, kad savižudybės fakto nuslėpimu suinteresuoti ir jo artimieji. 30-metis miesto priešgaisrinės apsaugos darbuotojas: 1. Aišku, galėjo. Manau, kad pasikoręs vyriškis prieš tai buvo policininkų sulaikytas ir galbūt privestas prie savižudybės,- kažkoks ryšys tarp pasikorusiojo ir policijos vis dėlto turėjo būti. Tiesa, kad velionis pats buvo policininkas, tikimybės mažiau. 2. Manau, kad tyrimą turėtų tęsti policija: kriminalinė arba jos tarnyba, tirianti pareigūnų nusižengimus. 3. Kad policija į šį rašinį nesureagavo, beveik nesistebiu, nes tai jau įprastas dalykas. Teko pačiam susidurti su mūsų policija: kol pats įkyriai nepradedi lįsti į akis, niekas nieko nedaro. Idealiausia tokiais atvejais turėti joje pažįstamų. 51-erių metų namų šeimininkė: 1. Ir tikiu, ir netikiu. Tikiu, nes nesuprantu, kaip tokiu faktu galima spekuliuoti. Netikiu, nes nesuprantu policininkų veiksmų, ir tai per daug baisu, kad būtų galima patikėti. 2. Tik policija turėtų tęsti tyrimą: juk joje šitiek tarnybų! 3. Vadinasi, policija viską žinojo dar iki šios informacijos paskelbimo, ir, ko gero, pasikoręs - jų kolega (ar buvęs bendradarbis), kurį policija ir privedė iki savižudybės, kas dabar norima nuslėpti. Žinoma, jeigu tai, kas parašyta, teisybė. Tačiau nemanau, kas suaugęs žmogus galėtų fantazuoti kaip mano 6-erių metų anūkas. x x x Neakivaizdinė teisėtvarkos pareigūnų ir kauniečių diskusija įvyko. Išvadas pasidarykite patys. Evaldo BUTKEVIČIAUS nuotrauka P.S. Kai šis rašinys jau buvo baigiamas ruošti, į redakciją paskambinęs VPK Štabo inspekcijos komisaras inspektorius R.Abugelis patikslino gavęs nurodymą atlikti skubų rašinyje išdėstytų faktų patikrinimą. Kartu su laikraščio skaitytojais lauksime jo rezultatų. <doc> Ką pasakytų Hipokratas? SAM - "Kauno dienai" Pasaulio banko misijos dalyviai įsitikinę: Lietuvos sveikatos apsaugos reforma juda į priekį Vanda BOGUŠIENĖ Sveikatos apsaugos ministerijos spaudos atstovė Dvi savaites Lietuvoje dirbo septyni Pasaulio banko misijos dalyviai. Jie važinėjo po Respubliką, susipažino su įvairiomis sveikatos priežiūros įstaigomis, domėjosi pasirengimu reformai, jos vyksmu. Šią informaciją jie rinkosi, siekdami suvokti, kokios pagalbos reikia Lietuvai ir kaip ji bus toliau teikiama. Lietuvos Vyriausybė ir Pasaulio bankas tariasi dėl 10-20 mln. JAV dolerių lengvatinės paskolos šalies sveikatos apsaugos reformai. Ji bus suteikta lengvatinėmis sąlygomis ir mūsų šalis tą paskolą turės grąžinti po 20 metų, kasmet Pasaulio bankui mokėdama 7 proc. palūkanų. Paruošiamojo projekto gydymo naujovėms Lietuvoje koordinatorė Pasaulio banko Europos ir Centrinės Azijos departamento atstovė Laura Rosė pasakė: "Esame patenkinti, kad Lietuvos sveikatos reforma, nežiūrint blogo finansavimo, juda į priekį, ir malonu tai, kad ji daroma nuosekliai. Tačiau Jūsų šalyje yra per daug ligoninių. Finansinę krizę patirianti Lietuva negali sau leisti tiek jų turėti". Šioje srityje Pasaulio banko atstovai pasigedo radikalesnių sprendimų, nors ir pripažino Lietuvos medikų norą daryti pertvarką pamažu, kad ji būtų mažiau skausminga. Pasaulio banko projektas bus pradėtas įgyvendinti po 12-24 mėnesių. Bus finansuojama pirminės sveikatos priežiūros reforma ir ligoninių sistemos pakeitimai. <doc> Ką pasakytų Hipokratas? Ar galima bronchine astma susirgti nuo... senų knygų? Birutė VITKUVIENĖ Akademinių klinikų Konsultacinės poliklinikos gydytoja Mokslininkai teigia, kad astmos profesinė kilmė labai priklauso nuo darbo sąlygų (daugiau kaip 50 proc.). Kas šiandien nulėmė, kad iš kvėpavimo organų profesinių susirgimų bronchinė astma užima pirmą vietą? Į akademinių klinikų polikliniką kreipėsi pacientė V.K. iš Klaipėdos, daugiau kaip 10 metų dirbanti duonos kombinate tešlos paruošėja. Moteris skundėsi, kad darbe jai užeina dusulio priepuoliai. Namuose irgi kartais taip atsitinka, ypač ką nors darant su miltais. Atostogų metu jaučiasi gerai. Higienistai tvirtino, kad miltų dulkių koncentracijos darbo vietoje neviršija leistinų normų. Pasirodo, kad šios moters organizmas įsijautrino grūdų baltymams ir išsivystė liga. Jai buvo patvirtintas profesinis susirgimas. Kitas analogiškas atvejis. Į mus kreipėsi pacientė M.O. iš Jonavos, dirbanti daugiau kaip 15 metų baldų kombinate beicuotoja. Higienistai nustatė, kad formaldehido bei medžio dulkių koncentracijos darbo vietoje viršija leistinas normas. Šios moteriškės bronchai tapo jautrūs formaldehidui bei medžio dulkėms. Jai taip pat buvo pripažintas profesinis susirgimas. O štai retesnis atvejis. Pasirodo, kad blogai valant knygų saugyklas bei nevėdinant jų galima susirgti profesinėmis ligomis. Kaune vienos bibliotekos darbuotoja kreipėsi į mus dėl to, kad darbe jai užeina dusulio priepuoliai. Bibliotekoje dirbusi daugiau kaip 25 metus. Ištyrus paaiškėjo, kad moteris jautri grybeliams, nes knygos buvo užkrėstos pelėsiniais grybais - popieriaus gadintojais. Muziejų, bibliotekų darbuotojai nuolat susiduria su vieno iš seniausių žmogaus sukurtų pramoninių produktų - popieriaus - senėjimo, irimo problema. Reikėtų priminti, kad pelėsių dominavimas tarp mikroorganizmų įvairių medžiagų ardymo procesuose susijęs su jų metabolinėmis savybėmis, t.y. gebėjimu gaminti medžiagas, kurių dėka grybai gali puikiausiai augti ant bet kokių substratų. Ištyrus Lietuvos bibliotekų knygų fondus rasta net 40 rūšių mikroskopinių grybų, kurie gali įjautrinti organizmą. Liga pirmiausia pasireiškia lengvu kvėpavimo takų suerzinimu, tačiau toliau dirbant tokiomis sąlygomis pažeidžiami bronchai. Sunkiausia ligos forma - bronchinė astma, kuri ir buvo diagnozuota mūsų aprašytai ligonei. Organizmas tampa alergiškas grybų sporoms. Žinių apie bronchinę astmą literatūroje aptinkama daugiau nei prieš 2000 metų. Sergamumas astma įvairiose pasaulio šalyse skirtingas. Per pastaruosius dešimtmečius kai kuriose šalyse jis labai išaugo. Astma sergančių Lietuvoje yra apie 3 proc. Suaugusių ir vaikų sergamumas astma 1991 m. buvo 0,381, 1992 - 0,39, 1993 - 0,4 ir 1994 - 0,49 100000 gyventojų. Iš visų kvėpavimo organų ligų astma sudaro 2,07 proc. Pirminis invalidumas dėl kvėpavimo organų ligų sudaro 4,7 proc., iš profesinių ligų plaučių ligos yra ketvirtoje vietoje. Tačiau profesinė bronchų astma yra pirmoje vietoje iš kvėpavimo organų profesinių ligų. Kodėl taip yra? Šiandien gamybos intensyvumas, automatizavimas ir chemizavimas, padidėjęs sintetinių ir polimerinių medžiagų panaudojimas darbe ir buityje lemia padidėjusį dirbančiųjų sergamumą alerginiais susirgimais. Pastebėta, kad Lietuvoje pastaraisiais metais daugėja kvėpavimo takų alerginių susirgimų, sukeliančių bronchinės astmos paplitimą. Kauno akademinėse klinikose 1990 - 1995 m. tyrėme ir gydėme 102 ligonius, sergančius profesine kvėpavimo patologija. Iš jų net 42 ligonius, sergančius bronchine astma, kurių ligą sukėlė įvairūs alergenai. Profesinėje pulmonologijoje žinoma net 200 alergenų. Kvėpavimo organų profesines ligas, iš jų ir bronchinę astmą, sukelia įvairūs etiologiniai faktoriai: dulkės, cheminės medžiagos. Bronchinę astmą sukelia šieno, miltų, cemento dulkės, kailių šeriai, o cheminių medžiagų galime išvardinti be galo daug. Dažniausiai ligoniai dirba su įvairiais tirpikliais, dažais, acetonais, nitrolakais, formaldehidu ir t.t. Autoremonto gamyklų, įmonių patalpų orą daugiausia teršia organinių skiediklių garai, dažai, naftos produktų komponentai. Toksiškiausios lakų sudėtinės dalys yra organiniai tirpikliai, paprastai alkoholiai, acetonas, ksilolas, toluolas. Medžio apdirbimo įmonėse pirmą vietą užima užterštumas organiniais tirpikliais: acetonu, uaitspiritu, klijų garais, formaldehidu ir kt. Plastmasių gamybos darbo patalpų oras gali būti teršiamas fenolu, formaldehidu, stiroliu, amoniaku, vinilchloridu, anglies oksidais ir kt. Šios medžiagos ne tik dirgina kvėpavimo takų, akių gleivinę, bet gali pakeisti kraujo sudėtį, žaloti nervų sistemą, širdį, kepenis ir kitus vidaus organus, sutrikdyti menstruacijų ciklą, sumažinti apvaisinimo galimybes, o nėštumo metu sukelti ankstyvąją toksikozę, slopinti vaisiaus formavimąsi. Gaminant sintetinį pluoštą išsiskiria kaprolaktamas, etilenglikolis, dimetilterftalatas, dimetilformamidas. Šie junginiai veikia centrinę nervų sistemą, gali sukelti širdies ir kraujagyslių sistemos labilumą, dirginti kvėpavimo takus, odą. Malūnuose, kepyklose gamybinio proceso pagrindinis faktorius yra miltų bei grūdų dulkės. Vaistai ir dezinfekuojančios medžiagos užima pagrindinę vietą medicinos įstaigose. Analizuojant etiologinius faktorius, ligoniams, sergantiems profesine bronchine astma, aromatiniai angliavandeniliai turėjo įtakos 18 atvejų, organinės kilmės medžiagos - 7 atvejais, sintetinės medžiagos - 8 atvejais, medikamentai - 3 atvejais, kiti alergenai - 5 atvejais. 1 atveju buvo rečiau pasitaikantis Aspergillus niger - mikromicetai, kuria sirgo bibliotekos darbuotoja, tvarkydama senus leidinius. Nepagalvokime, kad tik Lietuvoje yra ligonių, kuriems nustatome profesinius bronchinės astmos susirgimus. Europoje iš visų diagnozuotų profesinės astmos atvejų 50 proc. sudaro "kepėjų" astma ir astma, sukelta medžiagų, kurias plačiai naudoja plastmasių ir dažų gamyboje. Gamybos procese naudojant apsaugos priemones sumažėja dirbančiųjų rizika susirgti astma, kurią sukelia šios cheminės medžiagos. Vakaruose raudonasis kedras vis dažniau yra naudojamas medienos pramonėje, padidėjo jo importavimas į įvairias pasaulio šalis, todėl padažnėjo dulkių sukeltos astmos atvejų. Besivystančiose šalyse paplitus elektronikos (kompiuterių) gamybai, padažnėjo susirgimų astma, kadangi šioje pramonėje yra naudojama daug kenksmingų ir toksinių medžiagų. Profesinį susirgimą nustatyti yra nelengva, tuo labiau kad darbdavys visais būdais stengiasi tokių susirgimų priežastis darbe paneigti. Profesinės bronchinės astmos diagnostiką ir įrodymus sunkina tai, kad dusulio, astmos priepuoliai pasireiškia tik po keliolikos metų, dirbant kenksmingoje aplinkoje. Be to, vieniems darbininkams nepasireiškia simptomai, išdirbus 30 metų, o kitiems ir po kelių metų gali pasireikšti astmos priepuoliai. Tai priklauso nuo žmogaus įgimto jautrumo vienam ar kitam alergenui, taip pat turi reikšmės paveldimumas ir pan. Žmogaus jautrumo cheminiams alergenams būklė išlieka visą gyvenimą, todėl Lietuvoje reiktų įdiegti klinikinės diagnostikos metodikas, kurios nustatytų padidėjusį jautrumą tam ar kitam cheminiam alergenui, ir ligoniui reiktų žinoti, kokio būtent alergeno jam privaloma vengti. <doc> Sportas Lietuvos automobilių klubas atnaujina veiklą Stasys TRAKŪNAS Lietuvos automobilių klubo direktorius Lietuvos automobilių klubą (LAK) 1926 m. įkūrė tuometiniai automobilių ir automobilių sporto emtuziastai: operos solistas K.Petrauskas, generolas A.Žukauskas, aviacijos generolas J.Kraucevičius, inžinieriai A.Reško ir A.Ilgauskas bei kiti automobilizmo aistruoliai. Tuometinio Lietuvos automobilių klubo prezidentu buvo advokatas, Kauno burmistras Jonas Vileišis, viceprezidentu - komercijos departamento direktorius Jonas Norkaitis, valdybos nariais - aviacijos generolas Juozas Kraucevičius, inžinieriai Artūras Laugė, Napoleonas Dobkevičius, Anatolijus Reško, sekretoriumi inžinierius Eugenijus Laugė. Pirmaisiais klubo nariais tapo K.Petrauskas, A.Žukauskas, P.Hiksa, M.Slavinskis, A.Ilgauskas. Pastarasis iki šiol yra atkurto LAK'o bei Kauno automobilių klubo valdybų nariu. Klubo būstinė buvo Kaune, S.Daukanto g. 15. Prie LAK'o susikūrė Lietuvos motociklininkų klubas (Kaune, Ukmergės g. 34a), kurio ilgamečiu pirmininku (1926-1940), auto-moto sporto šviesuoliu - propaguotoju ir aktyviu sportininku ne kartą tapusiu Lietuvos čempionu, buvo A.Ilgauskas. Tuo pat metu prie LAK'o susikūrė auto-moto klubai Klaipėdoje, Šiauliuose bei kituose Lietuvos miestuose. 1930 m. Tarptautinė automobilių federacija priėmė į savo eiles ir Lietuvos automobilių klubą (šio diplomo fotokopiją skaitytojams pateikiame). Lietuvos automobilių klubas savo veiklos pradžioje rengdavo turistines keliones po Lietuvą ir užsienį savais automobiliais. 1931 m. organizuojamos pirmos ralio varžybos apie Lietuvą. Lenktynių nugalėtojui Lietuvos prezidentas A.Smetona įsteigė specialų prizą, kuris taptų nuosavybe sportininko, laimėjusio tris kartus iš eilės. Nedaug trūko, kad tai išsipildytų, nes 1931 ir 1932 metais ralio varžybų apie Lietuvą nugalėtoju tapo 1933 m. Monte Karlo ralio varžybų dalyvis-inžinierius Pranas Hiksa. Jis buvo prisimintas ir šių metų birželio mėnesį vykusiame "Mobilio" vakarėlyje. Sunku pasakyti kodėl (trūksta archyvinės medžiagos), tačiau - kitos ralio varžybos apie Lietuvą įvyko tik 1937 metais. Jose nugalėtoju, važiavęs automobiliu "Adler", tapo inžinierius M.Slavinskis. (P.Hiksa dėl automobilio gedimų varžybų nebaigė). Šių lenktynininkų pavardės išgraviruotos Prezidento taurėje, kurią su M.K.Čiurlionio dailės muziejaus darbuotojų pagalba pavyko rasti muziejaus fonduose (žr. fotokopiją). Kartu su šiuo prizu buvo surastas dar vienas prizas automobilininkams. Tai 1938 metais įsteigtas tuometinio susisiekimo ministro prizas - taurė ralio varžybų nugalėtojui, kuris iki šiol taip niekam ir neįteiktas (žr. fotokopiją). Abu prizai: ir XIX a. gamybos Prezidento prizas - bokalas ir prizas - taurė pagaminti iš sidabro, auksuoti išorės papuošimui panaudoti taurieji metalai. Lietuvos automobilių klubo veikla buvo atnaujinta 1988 m. birželio 20 d. Šiame klubo atgaivinimo susirinkime dalyvavo 99 auto-moto sportininkai, mėgėjai ir propaguotojai iš 12 Lietuvos miestų. 1993 ir 1996 m. klubo narių susirinkimuose valdybos nariai ir prezidentas buvo perrenkami. Šiuo metu Lietuvos automobilių klubo prezidentu yra daugeliui žinomas buvęs lenktynininkas, daugkartinis Lietuvoje, anuometinėje Sąjungoje, užsienio šalyse vykdytų ralio varžybų nugalėtojas bei prizininkas, dabar automobilių verslu užsiimąs Stasys Brundza. Viceprezidentai - žinomi ralio ir automobilių sporto meistrai Vidmantas Čiutelė ir Algimantas Kurdzikauskas. Informuojame visus automobilių sporto mėgėjus, kad rugpjūčio 23-25 d. maršrutu, artimiausiu 1931 metų trasai, vyks Lietuvos automobilių ralio čempionato IV etapas, 65-osioms pirmojo ralio varžyboms apie Lietuvą atminti. Jame startuos visi žymiausi ralio varžybų sportininkai, kurie kovos dėl pereinamosios Lietuvos prezidento taurės. Šiose varžybose dalyviai, rungtyniausiantys su rankinio valdymo automobiliais, kovos dėl Socialinės apsaugos ministerijos taurės, o dalyvių, startuosiančių standartiniais automobiliais, laukia Susisiekimo ministerijos prizas. Varžybų trasa bus skelbiama Kauno automobilių klube liepos 15 d., o papildoma informacija teikiama telefonais: automobilininkams, turintiems automobilius su rankiniu valdymu - Vilniuje tel. 732159, kitiems mėgėjams ir sportininkams - Kaune tel. 704847, 204450. Kadangi Lietuvos automobilių klubas yra visuomeninė organizacija, narystės principu vienijanti visus to norinčius Lietuvos automobilių ir motociklų savininkus, sportininkus, autoturistus, automėgėjus, automobilių ir motociklų sporto teisėjus bei aistruolius, apie mūsų klubo gyvenimą ir veiklą stengsiuos informuoti dažniau. Remdamasis klubo Įstatuose numatyta struktūra, Lietuvos automobilių klubas liepos 20 d. 12 val. Kaune, UAB "Auto ABC", Savanorių pr. 445 (nes savo patalpų dar neturi) organizuoja steigiamąjį susirinkimą, skirtą visą Lietuvą apimančios organizacijos "Pagalba kelyje" įkūrimui. Tai turėtų būti operatyvios pagalbos automobilininkui organizacija: per vieną iš rajoninių dispečerinių arba savininko mobiliu ryšiu susisiekus su centrine dispečerine Kaune, palaikančia ryšį visą parą su privačiomis, valstybinėmis automobilių serviso organizacijomis ar tokio tipo akcinėmis bendrovėmis, ir iš artimiausio punkto iki ištikto negandos automobilininko išvyks vilkikas, remontininkų brigada, o, esant reikalui, bus suteikiama ir kitokia pagalba. Į šį susirinkimą kviečiame visus besidominčius. Kreipiamės ir į visus norinčius bei galinčius prisidėti prie automobilių sporto propagavimo Lietuvoje, ypač į tuos, kurie gali pateikti Lietuvos automobilių klubui archyvinės medžiagos. Visais jus dominančiais klausimais skambinkite tel. 704847, 204450, faksas 718572. Mūsų sąskaitos Kaune: komerciniame banke "Ūkio bankas" - litais Nr. 700190, valiuta Nr. 2470651, b/k 260101737. Laukiame Jūsų atvykstant su pasiūlymais, Jūsų laiškų ir skambučių. <doc> Atminimo vakaras Lietuvos draugui Raimondas JONUTIS Liepos antrąją savaitę Vilniaus universiteto teatro salėje įvyko vakaras, skirtas žymaus rusų poeto, Nobelio premijos laureato Josifo Brodskio atminimui. Jame dalyvavo Tomas Venclova, Nobelio premijos laureatas Česlovas Milošas, garsus mūsų poetas, J.Brodskio bendražygis Eugenijus Reinas. Nedidelėje salėje, kurioje telpa tik 200 žmonių, susirinko gerokai daugiau poezijos gerbėjų. Tą vakarą buvo labai tvanku, atrodė, kad net obuoliui nukristi nėra vietos, tačiau visus gaivino poezijos dvasia. Susitikimas vyko trimis kalbomis - lietuvių, lenkų ir rusų. Vertimo nebuvo. Jo ir nereikėjo: poezija sėkmingai išgriovė barjerus tarp tautų ir kalbų. J.Brodskio atminimui skirtą vakarą pradėjo T.Venclova. Jis papasakojo, kad poetas labiausiai mylėjo tris kraštus - Lietuvą, Lenkiją ir Italiją. Beje, jo motina buvo kilusi iš Baisogalos apylinkių. Likimas lėmė, kad J.Brodskis mirė šių metų sausį, taip ir neaplankęs paskutinį kartą Lietuvos, kuriai yra skirtas ne vienas jo eilėraštis. Jis tarytum išpranašavo savo mirtį T.S.Eliotui dedikuotam eilėrašty - "Mirsiu sausy, metų pradžioje". Jis išėjo ten, kur susitiks Ovidijų, Propercijų, Achmatovą, Eliotą... J.Brodskio gimtasis miestas buvo Leningradas, kurį T.Venclova mieliau vadino Petrapiliu. Anot jo, ten poetas gyveno ir kūrė slegiamas sovietinės santvarkos absurdo. Bet šis absurdas tapo ir jo kūrybos atskaitos tašku. Beje, jam padėjo ir Petrapilio gyventojai, kurie neturi kompleksų prieš vakariečius. J.Brodskiui buvo duota didžiulė vidinė laisvė, už kurią reikėjo mokėti grynais - vienatve. Buvo laimingas, tačiau asmeninės laimės gyvenimas šykštėjo. Poeto mylimiausi miestai buvo Roma, venecija ir Vilnius. Pastarajame jis turėjo daug draugų, kurie visi susirinko į atminimo vakarą. Poetas traukėsi nuo savo gerbėjų, tačiau nepasitraukė nuo gimtosios kalbos. Jo eilėraščių tikslumas atsirado iš A.Achmatovos posmų, nutrūktgalviškas laisvumas - iš M.Cvetajevos poezijos. Tiesa, poetas angliškai rašė savo esė, vertė į šią kalbą kai kuriuos savo eilėraščius. T.venclova papasakojo, kad pirmą kartą J.Brodskio vardą išgirdo B.Pasternako mirties dieną. Tai labai simboliška. Poetas buvo teisiamas sovietinio teismo už veltėdžiavimą ir keleriems metams ištremtas iš Petrapilio. Beje, šis teismas patraukė ir lietuvių išeivijos dėmesį. Tuokart teisme posėdžių stenogramos buvo išspausdintos išeivijos žurnale "Margutis". 1976 m. J.Brodskis dalyvavo Šviesos - Santaros suvažiavime, į kurį jį pakvietė šiemet netikėtai miręs prof. V.Kavolis. 1991 m. sausio 15 dieną "New York Times" išspausdino laišką dėl smurto prieš Lietuvą, kurį pasirašė ir J.Brodskis. Atminimo vakarą pratęsė Č.Milošas, kuris taip pat artimai pažinojo J.Brodskį. Lenkų poetas papasakojo, kad jie, trys profesoriai, labai draugiškai bendravo - T.Venclova, J.Brodskis ir jis. Anot Č.Milošo, J.Brodskis sugriovė kvailą ir netikrą Rusijos įvaizdį Vakaruose. Jis buvo kultūros poetas, kaip, tarkim, O.Mandelštamas. J.Brodskį labai jaudino lenkų kova prieš komunistinį režimą. Jį nuvertus, poetas lankėsi Lenkijoje, jam buvo suteiktas Šlionsko universiteto garbės daktaro vardas. Beje, J.Brodskis vertė Č.Milošo eilėraščius į rusų kalbą. T.Venclova teigė, kad J.Brodskis laikė E.Reiną savo mokytoju. Praėjusiais metais šis poetas atšventė savo šešiasdešimtmetį. Išspausdinęs savo kūrybą uždraustame almanache "Metropolis", E.Reinas buvo priverstas ilgam pasitraukti į poetinį pogrindį. Rusijos skaitytojai nieko negirdėjo apie jo kūrybą. Tik 1984 m. poetas sugrįžo į viešumą savo eilėraščių rinkiniu "Tiltų vardai". J.Brodskis manė, kad E.Reinas yra vienas iš geriausių XX a. rusų poetų. Jo kūryba elegiška, net niūroka. Atminimo vakare E.Reinas papasakojo apie draugystę su J.Brodskiu, skaitė savo eilėraščius. Netruko prabėgti laikas, skirtas J.Brodskio atminimo paminėjimui. Jo dalyvius tarytum palietė maištinga poeto dvasia. Buvo gera jausti, kad Lietuva turėjo ir turi tokių draugų. <doc> "Džiaugsmas ir įniršis". Pirmojo Kaune - daugiau Po ilgesnės pertraukos Mykolo Žilinsko dailės galerijoje Kaune surengta nauja konceptuali senosios dailės paroda "Džiaugsmas ir įniršis". Joje eksponuojama Vidurio Europos tapyba nuo baroko iki simbolizmo iš Lietuvos rinkinių. Ši paroda neseniai sugįžo į Kauną iš Helsinkio. Specialiai užsakyta Sinebrychofo (Sinebrychoff) užsienio dailės muziejui, ji buvo rodyta suomių žiūrovams nuo vasario 15 d. iki gegužės 20 d. Galimas dalykas, kad ši paroda - tai apskritai pirmąkart svečioje šalyje eksponuotos užsienio dailės kolekcijos iš Lietuvos. Šitaip parodome jų egzistavimą, kartu atskleidžiant jų reikšmę istorijai. Sinebrychofo muziejaus direktorė profesorė Aune Jaskinen (Jaaskinen) pastebėjo, kad "turtingos Vilniaus ir Kauno muziejų kolekcijos akivaizdžiai atspindi įvairiapusiškus Lietuvos, labiausiai į pietus nutolusios Baltijos šalies, ryšius su Europos kultūra". Suomiai išleido gražų Lietuvos muziejininkų (Osvaldo Daugelio, Laimos Šinkūnaitės, Dalios Tarandaitės) parengtą šios parodos katalogą, įspūdingą plakatą, kitus reklaminius leidinukus (juos bus galima įsigyti M.Žilinsko dailės galerijoje). Mūsų paroda "Džiaugsmas ir įniršis" Suomijoje, sprendžiant iš šventiško jos atidarymo, TV reportažų, spaudoje paskelbtų straipsnių ir gausių žiūrovų, susilaukė palankaus įvertinimo ir dėmesio (parodos kuratorius Kai Kartio). Kūriniai parodai atrinkti iš dviejų didžiųjų - Lietuvos ir Valstybinio M.K.Čiurlionio dailės muziejų. Keletas skaičių statistikos mėgėjams. Iš viso parodon atrinkti 53 paveikslai. Didžiausias - monumentalus Rotmajerio (Rottmayr) kūrinys "Lotas su dukterimis" (218 X 200 cm), o mažiausias - Beklino (Bocklin) peizažas "Gatvelė su palmėmis" (33,5 X 21,5 cm). Daugiausia parodoje - 25 drobės - iš senųjų M.K.Čiurlionio dailės muziejaus rinkinių, 18 - Iš Mykolo Žilinsko dovanotos kolekcijos, likusios 10 - iš Lietuvos dailės muziejaus. Parodai atrinkti įvairaus turinio ir stilistikos paveikslai. Jais norėta atkurti apibendrintą praėjusių epochų vaizdą tapybos teikiamomis galiomis. Gilinantis į portretus ir mūšių vaizdus, gėrintis peizažais ir interjerais, apžiūrint natiurmortus, animalistines studijas bei žanrines scenas, Vidurio Europos dvasinis gyvenimas atsiskleidžia kaip prieštaringų jėgų susidūrimas ir kova. Vidurio Europos tapyba vystėsi Austrijos ir Prūsijos imperijose (jos apėmė buvusias įvairias kunigaikštystes, laisvuosius miestus ir kitus mažesnius centrus, kaip antai Kuršo kunigaikštystė). Parodoje rodomi paveikslai atskleidžia jos vystymąsi nuo XVII a. antrosios pusės iki Pirmojo pasaulinio karo. Dabar labiau ar mažiau žinomi eksponuojamų kūrinių autorių vardai anais laikais buvo vieni žinomiausių ne tik savo šalių dailėje. Turime gerą progą chronologiškai apžvelgti tam laikotarpiui būdingą žanrų ir stilistinę įvairovę (atrenkant paveikslus, pirmenybė teikta būtent kokybei ir žanrų įvairovei): nuo baroko iki simbolizmo, neaplenkiant rokoko ir klasicizmo, romantizmo ir realizmo. Nebuvo paprasta šią sugrįžusią parodą eksponuoti erdviose M.Žilinsko dailės galerijos salėse, nes, anot A.Jaskinen, "ją sudaro unikali kolekcija, atrinkta iš kūrinių, kurie dera prie mūsų muziejaus erdvių ir kolekcijų, taip pat prie parodų programos. Taigi ji nepritaikyta kilnojamosios parodos poreikiams". Sinebrychofo užsienio dailės muziejus įsikūręs nedideliame dviaukščiame XIX a. rūme, anuomet priklausiusiame mecenatui, o paroda vyko šešiose anfiladinėse salėse pirmajame aukšte (antai V.V.G.Šucho (W.W.G.Schuch) "Karas" eksponuotas vienas tarsi idealiai jam pritaikytoje mažoje patalpoje). Taigi nepaisant to, kad eksponuojamieji kūriniai tie patys, parodos ekspozicijos visuma ir Helsinkyje, ir Kaune nėra tapati (beje, suomiai parodą papildė vienu XIX a. pradžios portretu iš savo muziejaus rinkinių, o mes - taip pat vienu barokiniu mūšiu iš senųjų M.K.Čiurlionio dailės muziejaus kolekcijų). Galbūt Kaune džiaugsmo daugiau nei įniršio. Nes simboliškų peizažų bei įstabių, elegantiškų portretų erdvėje aprimsta net grėsmingasis Šucho "Karas" ar monumentali nedidukė Krauskopfo "Kova". Kai kurie kūriniai atsiskleidžia naujomis prasmėmis. Ankstyviausi parodos eksponatai - Pažaislio kamaldulių vienuolyno fundatoriaus, Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės kanclerio Kristupo Paco ir jo žmonos Izabelės portretai kiek teatrinių mūšių apsuptyje išties suskamba netikėtai naujai, iš karto užimdami reikšmingą vietą ekspozicijoje. Todėl tikimės, kad "Džiaugsmo ir įniršio" parodoje žiūrovai patirs naujų įspūdžių ir atradimų džiaugsmą, pajus senos kultūros gaivinančią tradiciją ir jos užburiantį žavesį. Kviečiame ir laukiame. Laima ŠINKŪNAITĖ Johann Georg de Hamilton (1672-1737) Bajoraitis su žirgu Drb. al. 50,5 X 65 cm <doc> Birutė ADOMĖNIENĖ Liepos septintąją vėl susirinkome Rumšiškėse, po liepomis, menančiomis vieno iškiliausių Lietuvos poetų - Jono Aisčio (J.Aleksandravičiaus, J.Kossu-Aleksandriškio, J.Kuosos-Aleksandravičiaus) jaunystės dienas. Susirinkome į gražia tradicija virtusį poeto gimtadienio paminėjimą - šiemet jam būtų sukakę devyniasdešimt dveji metai. Anapilin J.Aistis iškeliavo 1973 m. birželio 7 d., bebaigdamas 69-uosius. Palaidotas Vašingtono kapinėse, vis dar tebelaukia, kada bus užkastas tėviškės smėlin. Rumšiškėse J.Aisčio poezija pradėjo garsiai skambėti prieš devynerius metus, praėjus penkiolikai metų po jo mirties. 1988 m. birželio 13 d. būrys talkininkų ėmėsi tvarkyti apleistą, krūmokšniais apžėlusią, Dovainonių tarybinio ūkio sąvartynu pavirtusią sodybvietę - vien pamatų akmenys težymėjo poeto gimtosios trobos vietą. Po talkos, dalyvaujant J.Aisčio giminaičiams, rašytojams, aktoriams, dainininkams, buvo paminėtos penkioliktosios poeto mirties metinės. Po poros savaičių vėl talka, poeto gimtadienio paminėjimas, kurio metu sugiedotas - viešai! - Lietuvos himnas. Organizatorių entuziazmas neišblėso. A.Juozonis paruošė projektą, ir lapkričio 6-ąją prie Rumšiškių-Alytaus kelio buvo pastatytas projekto autoriaus ir V.Markevičiaus išdrožtas koplytstulpis, o tėviškėje - kryžius, kurį pagal A.Juozonio projektą išdrožė V.Markevičius. 1994 m., minint 90-ąsias poeto gimimo metines, Rumšiškių miestelio aikštėje pastatytas J.Aisčio biustas, auga B.Brazdžionio ir K.Bradūno pasodintas ąžuoliukas. Tarsi poeto akimis susirinkę žvelgėme į Rumšiškių kaimo peizažą: "Laukas, kelias, pieva. kryžius, šilo juosta mėlyna". ... Stovėjome ten, kur "augo sode serbenta ašarinėm kekėm", bandėme įžvelgti Kauno mariomis užlietą, su visomis poeto apdainuotomis liepomis ir ąžuolais, su jo mintais takeliais nuskandintą Kokalnį... Keturios poeto seserys - Mikalina, Eleonora, Marija ir vyriausioji, jau 90-metė Veronika prisimena jo vaikystės epizodus, pasakoja, kaip Jonukas suskirdusiomis kojomis bandą po laukus varinėjo. Tada, matyt, ir pamilo jis "tą pievą nykiąją, tas žydras ilgesio marias". Gausus svečiuosna pas poetą susirinkusių būrys: Kaišiadorių savivaldybės meras K.Jakelis, grupė Rumšiškių muziejaus darbuotojų, rašytojai V.Sventickas, V.Girdzijauskas, J.Avyžius, poetai A.Puišytė, K.Bradūnas, S.Daunys, knygų apie rezistencinį laikotarpį autoriai A.Garmutė, S.Abromavičius, A.Paulavičius - visų ir nesuminėsi. Iš Vokietijos atvyko poeto bičiulis V.Latkevičius, buvęs Vasario 16-osios lietuvių gimnazijos Vokietijoje direktorius. Dalyvavo sūnėnai - Justinas, Jonas ir Juozas Aleksandravičiai ir kun. V.Sujeta, Paparčių parapijos klebonas, o sesers Veronikos dukra Marytė, Elektrėnų etnografinio ansamblio dalyvė, atvykusi su visu ansambliu, gražiai padainavo J.Aisčio "Lopšinę". Susirinkusius pasveikino Rumšiškių vidurinės mokyklos mokytoja A.Maldeikienė, nes poeto V.Daunio, vadovavusio visiems ankstesniems J.Aisčio paminėjimams, jau nebėra. Gražiu žodžiu šį J.Aisčio poezijos gerbėją ir propaguotoją paminėjo G.Meilutienė, J.Aisčio muziejaus direktorė. Moksleivių ansamblis, vadovaujamas vargonininkės A.Juodvalkytės, giedojo A.Paulavičiaus sukurtą giesmę. Šiltai į susirinkusius poeto gerbėjus kreipėsi Rumšiškių bažnyčios klebonas kun. S.Šileika, savo kalbą užbaigęs J.Aisčio eilėraščiu "Peizažas". Kalbėjo rašytojai V.Sventickas, V.Girdzijauskas, J.Avyžius, poetas K.Bradūnas pasakojo apie savo bendravimą su J.Aisčiu išeivijoje, perskaitė tris poeto jam adresuotus laiškus. Paskutinysis rašytas 1973 metais, prieš pat J.Aisčio mirtį. Poeto eiles skaitė aktorius L.Noreika, į prieškario kaimą besiklausančius nukėlė J.Dagienės vadovaujamo moterų ansamblio atliekamos dainos. Kompozitorius ir rašytojas A.Paulavičius prisiminė tremtyje praleistus metus, kaip jie su poetu P.Dreviniu dainuodavo likimo draugams dainas J.Aisčio eilėraščių tekstais. Po to visi susirinko Rumšiškių kultūros namų salėje, Kauno Karmelitų bažnyčios klebonas kun. A.Keina pademonstravo filmuotus kadrus, kuriuose užfiksuotos J.Aisčio gyvenimo akimirkos svečioje žemėje. Kultūros ir švietimo ministerijos sekretorius J.Puodžius bei tremtiniai lapteviečiai Jonas ir Gražina Markauskai įteikė atminimo dovaną daug nusipelniusiam Rumšiškių muziejaus darbuotojui Vytautui Markevičiui, kone visų Rumšiškėse vykstančių renginių įkvėpėjui ir organizatoriui. Vargu ar jis pats besuskaičiuotų, kiek jo rankomis išdrožtų koplytstulpių ir kryžių stovi pakelėse, aikštėse, miškuose. Be šio kuklaus žmogaus iniciatyvos ir šiemetinis poeto Jono Aisčio - V.Markevičiaus tėvo vaikystės draugo - paminėjimas nebūtų subūręs tiek dalyvių. <doc> Ką pasakytų Hipokratas? Ar "bakūžinės" medicinos laikų ligonį išgelbėtų chirurgo jautrumas? Marijana JASAITIENĖ Seniai žinome Juvenalio posakį, tapusį sentencija: "Mens sana in corpore sano". O tai reiškia, kad sveikame kūne yra sveika siela. Buvome tikri, kad jei prieš šimtus metų taip pasakyta, tai, reiškia, yra šventa tiesa. Belieka rūpintis fizine savo kūno galia, ir būsime visuomet geros nuotaikos, stiprūs dvasiškai. Tačiau ar taip yra iš tikrųjų? Kas drįsta, sakysite, abejoti lotyniškosios sentencijos tiesa? Beje, šią tariamąją tiesą vienu ypu argumentuotai sugriovė kunigas Stanislovas Dobrovolskis. Jis, Kauno krašto chirurgų draugijos posėdžio svečias, atskleidė labai paprastą tiesą. Juvenalio buvo pasakyta: "Reikia melstis, kad sveika siela būtų sveikame kūne". Taigi sveikame kūne siela pati savaime sveika netampa. O kai ji serga, dažniausiai kenčia ir kūnas, nes tie abu subjektai - tai vienuma. Chirurgai, anot Tėvo Stanislovo, įneša korektūrą į Dievo nustatytąją aritmetiką. Kaip jiems tai sekasi, Kauno krašto chirurgų draugijos posėdyje pranešimą skaitė neetatinis Respublikos vyriausiasis chirurgas, Medicinos akademijos 2-osios chirurgijos klinikos vadovas, habilituotas daktaras profesorius Vytautas Zykas. Pateikęs išsamią ir plačią chirurginį gydymą iliustruojančią statistiką, iškėlęs problemas, vietoj apibendrinimų ir išvadų profesorius pasiūlė apmąstymams keletą diskusinių minčių. Konstatavęs, kad Lietuvoje yra pakankamai aukštos kvalifikacijos bendrųjų chirurgų, kurių kategorijų didėjimo dinamika labai teigiama (1994 metais Lietuvoje buvo 56 aukščiausios kvalifikacinės kategorijos chirurgai, o šiemet tokių specialistų yra dvigubai daugiau - 116), pranešėjas pabrėžė tuo besidžiaugiant, reikėtų stebėti, kad kokybė vėl netaptų kiekybe, kad aukšta kvalifikacija būtų ne vien didesnis priedas prie atlyginimo, bet ir kvalifikuotesnė veikla. Kvalifikacijų suteikimo prielaidos, profesoriaus nuomone, turėtų būti formalizuotos ir pakankamai reiklios. Aprūpinimas chirurginėmis lovomis, konstatuota pranešime, mūsų Respublikoje nėra optimalus. Tai įrodo ne visai racionalaus jų panaudojimo rodikliai. Pavyzdžiui, vidutinis pacientų gulėjimo ligoninėje laikas yra pernelyg ilgas dėl geresnio stacionarų ir poliklinikų ryšio stokos. Galbūt, svarsto profesorius Vytautas Zykas, stacionaro chirurgai turėtų skirti laiko darbui poliklinikoje, o poliklinikos - stacionare. Rajonų centrinių ligoninių chirurginiuose skyriuose guli, o gal ir gydoma, nemažai terapinio profilio pacientų. Operacinis aktyvumas daugiau nei pusėje šalies rajonų centrinių ligoninių chirurginių skyrių yra mažesnis kaip 50 proc. Taigi kvalifikuoti chirurgai neracionaliai panaudoja laiką, o chirurginiai skyriai - lėšas, tirdami ir gydydami pacientus, kuriems nenumatomas operacinis gydymas. Verčia susirūpinti, sakė profesorius, pastebimas ryšys tarp skyrių operacinio aktyvumo ir ilgokos vidutinės gulėjimo trukmės. Pooperacinis mirštamumas, konstatuoja profesorius Vytautas Zykas, per pastarąjį dešimtmetį ar net dvidešimtmetį dėl ūminių pilvo ertmės ligų menkai kinta. Nėra nuoseklios mažėjimo tendencijos. Chirurgams nerimą kelia nuolat aukštas mirštamumas dėl ūminio pankreatito, todėl, profesoriaus Vytauto Zyko nuomone, vienu iš chirurgų draugijų uždavinių yra surengti simpoziumą šia tema, pakviečiant svečių iš užsienio šalių ir parengti šiuolaikišką šios patologijos diagnostikos ir gydymo algoritmą. Dėl prasto sveikatos įstaigų finansavimo pranešėjas šių dienų mūsų mediciną pavadino bakūžine, esančia dideliuose rūmuose. Chirurginiai skyriai materialiai aprūpinami tik labdaros dėka. Instrumentariumas ir visa būtiniausia įranga (lempos, siurbliai, elektrokoaguliacijos aparatai, stalai ir kita) yra susidėvėję, menkai betinkami. Dėl to kuriant sąnarių protezavimo, laparoskopinės įrangos aprūpinimo programas, reikėtų parengti ir chirurginių operacinių bei skyrių aprūpinimo ilgalaikę programą, atsižvelgiant į prioritetus, specializaciją ir panašiai. Šiandien sunku įsivaizduoti net artimiausios ateities chirurgijos viziją, tačiau apie kai kurią struktūrizacijos pradžią, ragino profesorius, reikia pagalvoti. Beje, jau šiandien aišku, kad bendrosios chirurgijos skyriai būtų optimalūs, jei rajonuose būtų po 20-30 lovų, kiek didesni apskrityse (jei numatoma specializacija). Miestų chirurginiai skyriai turėtų būti profiliuoti. Optimaliuose skyriuose privalu siekti daug didesnio operacinio aktyvumo, nes vienas iš pagrindinių chirurgų siekių yra ne tik prailginti pacientų gyvenimą, bet ir sudaryti sąlygas jo kokybiškumui. Esant labai prastam materialiniam chirurgijos aprūpinimui neetatinis šalies vyriausiasis chirurgas siūlo suteikti prioritetus, chirurginiu būdu gydomiems pacientams, sergantiems ūminėmis pilvo ertmės organų ir onkologinėmis ligomis, taip pat invalidumą sukeliančiomis ligomis, kai yra būtina chirurginė jų korekcija. Prioritetą taip pat reikėtų suteikti specializuotos chirurginės pagalbos reikalaujančioms ligoms (angiochirurgijoje, proktologijoje) bei kitoms chirurginėms ligoms, dėl kurių atliekamos planinės operacijos. Pranešime buvo reziumuota, jog sudėtingomis ūminėmis pilvo ertmės ligomis sergančius pacientus, kuriuos per trumpą laiką sunku, bet privaloma paruošti chirurginei intervencijai, nereikėtų operuoti operacinėse, kuriose nėra geros įrangos, optimalių narkozės aparatų, siuvamos medžiagos, zondų, medikamentų, infuzatų. Reikėtų sudaryti, sakė profesorius Vytautas Zykas, tokių operacinių įrangos sąrašus, patvirtinti tokias operacines. Tai verčia daryti nemažėjantis mirštamumas. Chirurgijos specializacija ir "inventorizacija" - tai ateities pažangos prielaidos. Anot profesoriaus Vytauto Zyko, būtina registruoti chirurgų kvalifikacijos lygį, chirurginių skyrių produktyvumą, subspecializacijas, materialines-technines sąlygas. Reikia kaupti mirusiųjų dėl ūminės pilvo ertmės ligų (bent iki 75-80 metų amžiaus) apskaitą, analizuoti pooperacinį mirštamumą bei nustatyti, ar esama rezervų jį mažinti, numatyti teorines bei praktines prielaidas tai pasiekti. Vyriausiųjų chirurgų būriui glaudžiai bendradarbiaujant su chirurginėmis klinikomis, jų vadovais bei chirurgų draugijomis, reikėtų paruošti, sakė profesorius Vytautas Zykas, ir pasiūlyti Sveikatos apsaugos ministerijos peržiūrai bei tvirtinimui kvalifikacinių kategorijų teikimo formalizuotus standartus, operacijų nomenklatūrą, lygiuojančią į tarptautinę. Būtina aprobuoti chirurginių skyrių struktūras, materialinio aprūpinimo principus, pagrindinės veiklos funkcijas ir rodiklius, numatyti chirurgijos vystymosi perspektyvas bei integracijos kelius su diagnostinėmis ir parachirurginėmis tarnybomis. x x x Jau po posėdžio Kauno krašto chirurgų draugijos prezidentas, Medicinos akademijos Chirurgijos klinikos docentas Jonas Šošas pasakė, kad tokie draugijos posėdžiai, pasitarimai yra būtini. Juose aptariama tai, kas netelpa į tarptautinių simpoziumų, dalykinių pranešimų rėmus. Krašto kolegų pasikalbėjimuose apsvarstomos konkrečios tam regionui būdingos ir trukdančios dirbti problemos, kurių niekas kitas neišspręs, tik patys. Pavyzdžiui, užsieniečiui sunku suvokti, kaip galima operuoti, neturint drenų, siūlų, pirštinių. Docentas Jonas Šošas pasakojo, kad pas mus begalės problemų kyla, vien ruošiantis operacijai: kuo nusiplauti rankas chirurgui, kuo paruošti chirurginį lauką - tai yra pjūvio vietą, kad į žaizdą kartu su krauju nenutekėtų nešvarumai. Neturime tam tikslui skirtų leukoplastų, kleolio, o tai yra paprastos, nesudėtingos medžiagos, kurias ruošiasi gaminti estai. Kodėl to negalėtų imtis lietuviai? Siekdami profesionalumo viršūnių mūsų medikai, taip pat ir chirurgai, susiduria su problemomis, kurias tarsi barjerus sukūrė jiems buvęs laikas. Visų pirma, docento Jono Šošo nuomone, mūsų medicinai kenkia gigantizmas. "Manau, kad net užsienyje ligoninės-fabrikai egzistuotų sunkiai", - svarstė docentas, pripažindamas, kad mūsų Akademinių klinikų didybė yra nacionalinis turtas, deja, sunkiai valdomas ir aprūpinamas ūkine prasme. O nuo to kenčia specialistų, taip pat ir chirurgų, prestižas. x x x Ir vis dėlto medicina daug gali. Kunigas Tėvas Stanislovas, kreipdamasis į Kauno krašto chirurgus, gydytojų profesiją prilygino dieviškajai misijai ir paprašė medikų būti išdidesniems, aukščiau pakelti galvas. Mūsų tautą, sakė Tėvas Stanislovas, slegia liūdesys, tačiau konkrečiais pavyzdžiais iš lagerių patirties dvasininkas įrodinėjo, kad net pačiais sunkiausiais smurto, prievartos laikais gydytojo autoritetas buvo aukščiausiai. Iš dalies todėl, kad jie niekada nenusižengė Hipokrato priesaikai. Tėvas Stanislovas papasakojo, kaip chirurgas atsisakė operuoti todėl, kad į kambarį, kuriame turėjo tai daryti, neleido jo vieno. Sargybiniai, gydytoją saugantys, galėjo įnešti infekciją ir todėl chirurgas nerizikavo. - Aš pasiruošęs atsiklaupti prieš sveikatos apsaugos ministrą, kad tik jis apsaugotų mediciną nuo griovimo, - sakė Tėvas Stanislovas, o medikams pabrėžė, reikia imtis didelių žygių dėl savo ligonių. Pareiškęs pasididžiavimą garsiais mūsų šalies medikais Tėvas Stanislovas paprašė dvasiškių "nestumdyti", nes jie, sakė chirurgų posėdžio svečias, taip pat stovi žmonių dvasios ir kūno sveikatos sargyboje. Net švęsto vandens indelis prie nukryžiuotojo Kristaus kojų bažnyčių prieigose turi švaros, higienos prasmę. Šalia sinagogų, priminė Tėvas Stanislovas, anksčiau būdavo pirtys, o katalikai rytą pabudę nesižegnodavo, kol nenusiplaudavo rankų. Kūno šventovė, anot chirurgų svečio, turi būti švari ir visuomet saugoma nuo užteršimo. Dažnai vartojamas žodis - dvasingumas kol kas dar neprigijo mumyse, tačiau jo nenuginčijamą reikšmę mūsų sveikatai pripažįsta ir medicina, ir teologija. Žmogaus, kuriam visiškai svetimas dvasingumas, širdis apaugusi taukais. Tokią išvadą pateikė Tėvas Stanislovas ir paaiškino: pjaunant riebalinį sluoksnį, neskauda. Rūpestis kitų skausmu ir užuojauta kenčiančiam gydo ligonį. To nereikėtų pamiršti net chirurgams, kurių širdys bene pačios "kiečiausios"... Edmundo KATINO nuotraukose: Sveikatos apsaugos ministerijos neetatinis vyriausiasis chirurgas profesorius Vytautas Zykas ir Kauno krašto chirurgų draugijos prezidentas docentas Jonas Šošas; po operacijosMes jau trisdešimt rūkstančių metų nekintam Aušrinė Šėmienė Spalio pabaigoje Popiežius Jonas Paulius II pareiškė pritariąs evoliucijos teorijai ir paskelbė, jog ji suderinama su krikščionių religija. Tačiau jis pabrėžė, jog žmogaus sielą laiko dievišku kūriniu, nepriklausančiu nuo evoliucijos. Vilniaus universiteto Anatomijos, histologijos ir antropologijos katedros mokslininkai nesigilina į žmogaus atsiradimo problemas, tačiau jie turi nemažai kitų, Lietuvai svarbių užduočių. Pirmasis žmonių kaulus pradėjo rinkti Jonas Basanavičius Pasak Medicinos mokslų dakataro docento Rimo Jankausko, katedra tęsia Lietuvos antropologijos istoriją. Jono Basanavičiaus surinkti kaulai buvo saugomi Kauno anatomijos muziejuje, o vėliau pervežti į Vilnių. Lenkmečiu prof.Michalas Raichelis pastatė pastatą, kuriame ir dabar tebedirba antropologai. Jis tyrė karaimų kraujo grupes, karalių palaikus Arkikatedroje... Tarpukaryje, kai Vilniaus gatvėmis tiesė požemines komunikacijas, buvo suardyta daug kapų, M.Raichelis surinko maždaug 1500 žmonių kaukolių. Po karo antropologinius tyrimus tęsė prof. Pavilonis. To meto valdžia buvo įsakiusi sunaikinti saugomas kaukoles, nes šiame moksle jie įžvelgė rasizmą. Tačiau profesorius paslėpė jas. Ir tik nuo 1974 m. prof.Gintautas Česnys vėl ėmė bendradarbiauti su archeologais. Pavyko pasiekti, kad visi žmonių kaulai, kurie iškasami Lietuvoje, atkeliauja į katedrą. Dabar čia yra daugiau nei 7000 kaulų bei kaukolių. Tik be archeologinės dokumentacijos pavieniai kaulai palaidojami. Po Antrojo pasaulinio karo antropologija daugiausia vystėsi kaip teismo medicina. Jai pagrindus padėjo prof.Jonas Vytautas Nainys. Jis sukūrė asmenų identifikavimo, ūgio nustatymo metodikas, kuriomis naudojamąsi iki šiol. Ar skiriasi Lietuvos gyventojai nuo kaimyninių tautų? Rimas Jankauskas tvirtina, jog biologiškai nesiskiria. Galima kalbėti tik apie gradientus: žmonių, kurie gyvena Rytuose, organizme mažėja vienų požymių, daugėja kitų, Vakaruose - atvirkščiai. O kultūra gali labai greitai keistis. Tarkim, Vilniaus krašto gyventojai laiko save lenkais. "Nėra nieko kvailiau,- sako dr.R.Jankauskas,- kaip įrodinėti jiems, jog yra nutautėję lietuviai". Antropologija, pasak daktaro, tai mūsų biologinės istorijos atkūrimas. Ji turi kelis aspektus - materialinę, dvasinę kultūrą, papročius, kalbos istoriją... Žmogus juk turi biologinius poreikius, kuriuos vienaip ar kitaip tenkina. Jis - dvasinės ir materialinės kultūros nešėjas. "Mano svajonė,- tvirtina R.Jankauskas,- atkurti ir kasdienio gyvenimo istoriją: kaip gyveno žmonės vienu ar kitu laikotarpiu, kiek jų buvo, kuo vertėsi, kaip maitinosi, kuo sirgo". Ar skiriasi įvairių šimtmečių gyventojai? "Tai per daug trumpas laikotarpis, todėl nesiskiria,- tvirtina R.Jankauskas.- Žinoma, yra vadinamų "bangavimų", tarkim, XVI a. antrosios pusės Alytaus senkapis - lyg mažiau žmonių, jie žemesni... tai mėginama susieti su klimato atšalimu. Galima lyginti tik I ir II tūkst. gyventojus - skirtumai akivaizdūs: I tūkst. žmonės daug stambesni. Kodėl? Nežinia. Dabar nuolat kalbame apie akseleraciją. Iš tikrųjų prieš šimtą metų vyrų vidutinis ūgis buvo 166 cm, dabar beveik 180 centimetrų. O XVI a. vilniečių vyrų - 161 cm., Arkikatedroje palaidotų - 168-170 cm. Tai buvo didikai, jie geriau maitinosi. Žinia, darbartinė akseleracija turėjo precedentą - tokių bangų būta ir anksčiau". "Evoliucijos negalima prognozuoti,- sako Medicinos m.dr.doc.Janina Tutkuvienė.- Nes tai nėra tolydžio kylanti tiesė". Žmogus negali iki neįsivaizduojamų matmenų didėti arba mažėti. Tačiau, kas bus, labai sunku nuspėti. Tai priklauso nuo daugelio aplinkybių. Pavyzdžiui, per pastaruosius 20-30 metų labai padidėjo Lietuvos gyventojų ūgis ir susiaurėjo skersiniai matmenys, įvyko kūno gracilizacija. Dažniausiai tai siejama su gyvenimo būdo pakitimais: fizinio krūvio mažėjimu, urbanizacija, šviesos srauto didėjimu, maišymusi su tolesnių teritorijų gyventojais... Pasak J.Tutkuvienės, jau keletą metų išsivysčiusiose šalyse akseleracija sustojusi, tačiau ji pastebima Kinijoje, Japonijoje. "Fantastiniuose filmuose dažnai rodomi labai aukšti, pliki ir labai liesi žmonės - taip tikrai neatsitiks, nes mes jau 30 tūkstančių metų biologiškai nekintam. Vyksta tik mikrokitimai. Gamta pritaiko ir kūną, ir organizmą pagal egzistuojančias sąlygas,- sako J.Tutkuvienė.- O gal tai yra kaip tik blogų sąlygų poveikis organizmui. Mes juk to nežinome". Rimas Jankauskas irgi tvirtina, jog dabar negali atsirasti nauja žmonių rūšis, nes mes užimame patogią ekologinę padėtį, be to, esame labai jauni. Tie milijonai metų žmogaus evoliucijos istorijoje yra tik akimirksnis. Ir dar taikomės prie aplinkos, be to, nuo visų kitų gyvų padarų skiriamės kultūra - kai šalta mums nereikia užsiauginti storą riebalų sluoksnį ar kailį, sutrinka regėjimas - užsidedame akinius... Ką specialistai gali sužinoti iš kaulų? Lengviausiai galima nustatyti individo lytį, amžių, ūgį, kūno sudėjimą, iš dalies sveikatos būklę. Pasitelkiant įvairią techniką, galima skverbtis labai giliai: visų pirma ištirti mikroelementus, pagal juos galima nustatyti žmonių dietą, kokios kilmės buvo baltymai. "Pagal šią metodiką ir mes bandėme tirti palaikus. Triviali išvada: I tūkstantmečio turtingesniuose kapuose palaidoti žmonės valgė geresnės kokybės maistą - mėsą. Tų žmonių ir ūgis buvo didesnis, labiau fiziškai išsivystę",- sako R.Jankauskas. Iš labai mažo kiekio medžiagos galima nustatyti žmogaus genotipą. Pasak R.Jankausko, DNR išlieka gana ilgai (tai priklauso nuo dirvožemio) - ir šimtmečius, ir tūkstantmečius. Pagal jas galima nustatyti giminystės ryšius. Pavyzdžiui, anglai Karalienės Motinos genetinį kodą mėgina sulyginti su Rusijos caro Aleksandro II šeimos manomais palaikais. Kol kas tai dar tik eksperimentas. Peršasi klausimas, ar galima atkurti žmogų? "Kol kas - mokslinės fantastikos sritis,- sako gydytojas.- Galbūt ateityje tai bus įmanoma padaryti. Tačiau šioje srityje labai dažnai iškyla etinių problemų. Pavyzdžiui, Abraomas Linkolnas turėjo genetinę anomaliją - jo pirštai buvo labai ilgi, vadinamieji voro. Yra išlikę truputis jo tvarsčių, kaulų fragmentai. Galima būtų nustatyti net ligą. Bet ar pats Linkolnas būtų sutikęs, kad būtų tiriama jo genetinė sąranga?" Galima nustatyti ir kai kurių ligų sukėlėjus. "Intensyviai bendrauju su kolegomis iš Jeruzalės universiteto. Nusiunčiau kelis kaulų mėginius tuberkuliozės sukėlėjams nustatyti. Jei seksis bendradarbiauti, gal pavyks nustatyti nuo ko mirė ir Barbora Radvilaitė". Kuo sirgo mūsų protėviai? "Apytiksliai įvertinus randamą kaulų patologiją, galim konstatuoti, kad Viduramžių Lietuvoje maždaug 25 proc. žmonių sirgo tuberkulioze,- tvirtina R.Jankauskas.- Tačiau, be abejo, galėjo būti ir kitų tuberkuliozės formų, kurios nepalieka pėdsakų kauluose". Bene populiariausia XVII a. liga buvo sifilis. Katedroje saugoma kaukolių su didžiulėmis žiojėjančiomis sifilio padarytomis skylėmis. "Tie žmonės atrodė baisiai - didžiulės pūliuojančios ir negyjančios žaizdos, gumos, išgriuvusios nosys,- pasakoja R.Jankauskas.- Pagal mano apskaičiavimus, sifiliu galėjo būti užsikrėtę 7-11 proc. miesto gyventojų. Kaime pavieniai atvejai, nes ten buvo uždara bendruomenė ir kitokie papročiai. Be to, ši liga buvo pasiskirsčiusi ir pagal žmonių grupes. Pavyzdžiui, kone visi kareiviai sirgo sifiliu". Gydytojo teigimu, tai buvo ir aukštuomenės liga. Yra išlikę XVI a. Didžiojo kunigaikščio rūmų išmokėtų pašalpų sąrašai didikams gydytis nuo sifilio, t.y. pirkti vaistą "Lignum Guajaci". Net Arkikatedroje rasta keletas kaukolių su sifilio žymėmis. Atrodo, kad ir tais laikais sifilis buvo gėdinga liga. Vien pavadinimai daug ką pasako: prancūzai ją vadina ispaniška liga, vokiečiai - prancūziška, rusai - lenkiška. Pagal tai galima atsekti, iš kur ši liga plito. Viduramžių Lietuvoje siaubą kėlė maras. Tačiau jis, daktaro tvirtinimu, kauluose pėdsakų nepalieka. Apie jo paplitimą galima spręsti tik iš istorinių šaltinių. O juose minima, jog XVI a. pab. Vilniuje gyveno 100 tūkst. žmonių. Aštuntajame dešimtmetyje mirė 20 tūkstančių. Ir tai ne vienintelis atvejis. Maras sena liga ir ypač dažna tankiai gyvenamose teritorijose. Manoma, kad maras atėjo iš Kinijos. Pirmoji maro epidemija buvo 542 m. Konstantinopolyje, kur gyveno milijonas žmonių. Išmirė maždaug pusė. Tai buvo viena iš priežasčių, kodėl imperatoriui Justinianui nepavyko atkurti Romos imperijos galios. Ankstyvaisiais Viduramžiais Europoje maro, atrodo, nebuvo. Vėl jis atkeliavo per Viduržemio jūros uostus XIV a. kartu su žiurkėmis. Sustojo miestų augimas, apmirė universitetai, amatai. Atskiruose rajonuose išmirė 25-75 proc. gyventojų. Anglijoje 1348-1374 m. gyventojų sumažėjo 3,8-2,1 mln. "Taigi ligos, patologijos gali turėti įtakos žmonių veiklai, gyvenimo būdui, poelgių motyvacijai,- tvirtina R.Jankauskas.- Tarkim, XIX a. pr. Airijos bulvių maro pasekmė - Airijoje dabar gyvena tik trys milijonai žmonių. Mat kaimo gyventojai mito tik bulvėmis. Keli nederliaus metai privertė juos emigruoti". Amerikoje maždaug 10-15 mln. airių. "Daugelio ligų žymės išlieka kauluose,- sako daktaras.- Tuberkuliozė, sifilis, raupsai, bruceliozė, kai kurie grybelinės, infekcinės, kraujo endokrininės ligos, traumos, kaulų kraujotakos sutrikimai, sąnarių pakenkimai, piktybiniai susirgimai, vėžio metastazės, medžiagų apykaitos sutrikimai, apsigimimai. Palyginus su kitomis ligomis, nuo šių ne taip dažnai mirštama, tačiau analizuojant duomenis, galima spręsti ir apie demografinę situaciją, mėginti aiškintis kokios priežastys ją įtakojo. Pavyzdžiui, iki pastarojo šimtmečio moterų gyvenimo trukmė buvo trumpesnė negu vyrų. Jei Viduramžiais žmogui pavykdavo išgyventi iki 20 metų, tai vyras galėjo tikėtis dar gyventi apie 20 m., o moteris - 16." Kaip gydė ligonius? Anksčiausias būdas gydyti sifilį - ligonio trynimas gyvsidabrio tepalu. Be abejo, tie žmonės apsinuodydavo. Vėliau buvo mėginama dirbtinai pakelti ligonio temperatūrą, mat spirochetos lepios. Ligonį apkrėsdavo vidurių arba dėmėtąja šiltine. Jei žmogus išgyvendavo nuo šiltinės, tai išgydavo ir nuo sifilio. Mūsų protėviai dantų negydė iki šio šimtmečio pradžios. Juos raudavo. Chirurginės operacijos, pavyzdžiui, trepanacija, buvo daromos. Jau XVI a. Vilniuje veikė chirurgų cechas, o pagal to meto papročius chirurgas, kaip ir bet kuris kitas amatininkas, privalėjo pabūti pameistriu pas kelis meistrus. Tik tada jam buvo leidžiama steigti savo cechą. Vienas žymiausių Viduramžių alchemikų Vilniuje - Paracelsas. To meto chirurgai mokėjo sudėti ir gydyti kaulus. Kitokių chirurginės intervencijos pavyzdžių Lietuvoje nėra. Tačiau majai, neturėdami geležies, mokėjo išgręžti dantyse skylutes ir įdėti ten brangakmenį. Europoje dantys buvo protezuojami - įdedama rago plokštelė, plombavimui - įstatoma vielutė. Vaistinių medžiagų ieškojimas, R.Jankausko teigimu, irgi antropologų užduotis. Dar neaišku, kodėl Egipto mumijose randama nikotino. "Kol kas daugiau klausimų negu atsakymų",- sako daktaras. Tačiau galutinis tikslas: analizuojant visus duomenis ir remiantis archeologų bei archyvų medžiaga, reikia aiškintis gyvenimo sąlygas. O vėliau galvoti, kodėl vieni žmonės pasilikdavo čia, o kiti išsikraustydavo, kodėl keitėsi kultūros - vienos klestėjo ir plito, o kitos, užgožtos pirmųjų, nyko. "Kaulų tyrimas priverčia suprasti, kad mes nesame vieninteliai ir patys protingiausi, ir geriausi. Ir iki mūsų gyveno žmonės, jie buvo jokiu būdu ne kvailesni, tik jų patyrimas ir kultūra buvo kitokia"- tvirtina R.Jankauskas. Antropologai padeda ir teismo ekpertams Gyvenimas priverčia antropologus taikyti savo žinias ir sugebėjimus. Anot jų,- tai pilietinė pareiga ir kartu moralinis pasitenkinimas: padėti žmonėms surasti artimųjų palaikus. "Žmonių atmintis gyva ir gyvi pokario partizanų kovos draugai, vaikai, žmonos, seserys, kaimynai... Jie žinojo, kad kur nors užkasti jų artimieji. 1990-aisiais buvo masiškai perlaidojami palaikai. Kai atvažiuodavom su archeologais, visi palaikai būdavo suardyti, visi kaulai suversti į maišus... Tada įmanydavom tik suskaičiuoti kiek žmonių, nustatyti lytį ir sužalojimus. Apie tų žmonių asmenybės identifikavimą negalėjo būti nė kalbos. Tačiau juk galima nustatyti, kaip jie buvo nužudyti,- prisimena dr.R.Jankauskas.- Bene vienintelė vieta, kur tikrai civilizuotai pavyko ekshumuoti palaikus tai - Tuskulėnai. Nes ten dirbo profesionalūs archeologai ir antropologai, bei teismo ekspertai. Sudėjus visus jų duomenis bei archyvų medžiagą, pavyksta sužinoti kada ir kokie žmonės sušaudyti, kokioje duobėje jie buvo pakasti. Iš bylų imame tų žmonių nuotraukas, gretiname jas su kaukolėmis,- ir identifikuojame asmenybę. Iš 706 iškastų palaikų žinomi 25. Žinoma, geriausia būtų juos patikrinti pagal genetinį kodą. Tačiau tai labai brangus tyrimas". Rimas Jankauskas pritaria Čarlzo Darvino teorijai, tačiau tvirtina, jog Lietuvoje to įrodyti negalima, nes yra netinkamos klimatinės ir biologinės sąlygos. Medicinos m.dr.doc. Janinai Tutkuvienei nesinori tikėti, jog moteris galėjo atsirasti iš beždžionės. Ji tvirtina, jog tai yra jos asmeninė, "nemokslinė" nuomonė. Du vyrai. Kairėje - V-VI a., dešinėje - XV a. Tūkstančio metų skirtumas. Vilniaus universitete saugomi archeologų iškasti žmonių kaulai iš visos Lietuvos. Taip archeologai randa nykstančius palaikus. Butauto Barausko nuotrauka - Esi žmogus, kuris kiekvieną diena liečia kaulus ir turbūt jautiesi normaliai? Rankas plaunu ir savo studentus mokau plauti. - Kodėl pati žiauriausia žmogaus išmiekinimo forma laikoma jo kapo išniekinimas, jo palaikų sudarkymas? Kodėl kovojame ne su mirusiu žmogumi? Manau, kad mūsų kultūroje tai paskutiniųjų pusantro šimto metų yra toks pasireškimas. Mūsų laikais atsiranda ir mirties baimė. Todėl įsivaizduoti kad to nėra beprasmiška. - Vampyrai? Mes esame biologiniai padarai ir mūsų visų - ne tik žmonių - bendras bruožas: gyvename ir turime pratęsti savo giminę, mirti niekas nenori. Nes už mirties slypi paslaptis ir tai gąsdina žmogų. Kartais net norisi parodyti, kad gali įveikti šitą baimę, netgi studentai kartais plastmasiniams graučiams sukryžiuoja rankas, įkiša pirštą tarp dantų - pergali save, pergali instinktyvią baimę. Anksčiau mirusysis buvo laidojamas tik į šventintą žemę, o vėliau kaulai buvo iškasami, sudedami į rietuves kur nors bažnyčios rūsyje ir paliekami, iš žmonių kaulų padaromi kandeliabrai, žvakidės - Čekijoje yra. Tada į tai nežiūrėjo kaip į palaikų išniekinimą. Ir Vilniuje statant naujus namus, kaulus sustumia į šoną ir viskas. Santuokų rūmai ant kapinių? Mes fetišizuojam šituos dalykus. Ant žydų kapinių Sporto rūmai, visas Vilnius ant kapinių. Mes neleidžiame žmogui oriai numirti (žinoma, galima nukrypti į eutanazijos problemas), slepiame nuo jo, kad jis miršta, tačiau tai kompensuojame pompastiškomis laidotuvėmis, dar prisideda katalikškos tradicijos - Kristaus kančios ir mirties fetišizavimas, suritualinimas. Čia gyvųjų problema, ne mirusiųjų. <doc> Seimo rinkimai-96: politologinis požiūris į partijas 2. Kandidatai į opoziciją ir pralaimėjusieji Kęstutis Masiulis Filosofijos mokslų daktaras Rinkimuose skaudžiausiai pralaimėjo LDDP. Centro sąjunga ir socialdemokratai pagausino atstovavimą Seime ir jokiu būdu nelaikytinos pralaimėjusiomis partijomis, tačiau greičiausiai jos taps opozicija valdančiajai Tėvynės sąjungos ir Krikščionių demokratų koalicijai. Dauguma gausaus būrio kitų mažesniųjų partijų patyrė pralaimėjimą, iki minimumo sumažino savo atstovavimą Seime arba jo ir visiškai nepelnė. Ir tik trims iš šių partijų pavyko gauti po vieną vietą Seime, anksčiau jų visai neturėjus. LDDP žlugimas ir socialdemokratų perspektyvos LDDP galybė išgaravo lyg pernykštis sniegas. Vakarykštis politinis milžinas - leisgyvis. Politologai ir triumfuojantys priešininkai svarsto, ar ši politinė partija iš viso beturi išlikimo perspektyvą. Tuo nėra garantuoti ir patys, dar tik vakar taip pasitikintys savimi, o šiandien visiškai pasimetę partijos lyderiai. Tokio staigaus LDDP iškilimo 1992-aisiais ir lygiai tokio paties smukimo 1996-aisiais niekas neprognozavo. Seimo rinkimuose-92 LDDP pelnė 73 vietas ir net be satelitinės Lenkų sąjungos - gavo absoliučią daugumą, 141 vietą Seime. Per ketverius valdymo metus LDDP neteko daugiau kaip 600 tūkstančių rinkėjų, t.y. net 5 kartus sumažino savąjį elektoratą ir antrajame Seime teturės 12 vietų, kartu su socialdemokratais tapdama ketvirtąja-penktąja parlamento partija. Nemanyčiau, kad jau metas visiškai nurašyti LDDP. Šiemet balsavusiuosius už šią partiją galėtume laikyti ištikimuoju jos elektoratu, kuris per kokius trejus-ketverius metelius vargu ar išnyks. Tačiau LDDP prarastasis elektoratas ateityje tikriausiai jos nebepalaikys. Didelę jo dalį sudaro socialistinio mentaliteto žmonės - nesavarankiški, nelaisvi nuo valdžios ir geidžiantys jos malonių: valdiškų atlyginimų, pašalpų ir pensijų, kainų kontrolės ir visokiausių lengvatų, "tautinių" gamybos šakų protegavimo ir subsidijavimo, pigaus maisto, aprangos, šilumos ir t.t. LDDP jų lūkesčių ne tik nepatenkino, bet ir jų akyse demaskavo save kaip amorali į skandalus ir korupciją įklimpusi partija. Dalis šio elektorato jau atkreipė dėmesį į tai, kad LDDP toli gražu neturi socialistinių pažadų monopolijos, ir todėl pastaruosiuose rinkimuose balsavo už kitas socialdemokratines retorikos nesibodinčias partijas: iš dalies už krikščionis demokratus bei centristus ir labiausiai už socialdemokratus. Tačiau didžiausia ankstesniojo LDDP elektorato dalis liko pasyvi. Tikėtina, kad nuosekli ir darbšti, savo stabilumą patvirtinusi Seimo rinkimuose-96 bei populiarius lyderius turinti Socialdemokratų partija gali ateityje didelę jų dalį patraukti savo pusėn. LDDP ji kritikavo už apgaulingą dangstymąsi kairiąja retorika ir dešiniosios politikos vykdymą, su kuo tikriausiai sutiktų ir didelė dalis nuo LDDP nusigręžusio elektorato. Dabar Socialdemokratų partija stoja į kairiąją opoziciją valdančiajai koalicijai. Tai turėtų irgi imponuoti kairiųjų orientacijų piliečiams. Ir jeigu konservatoriams ir krikdemams nesiseks, tai iki kitų rinkimų socialdemokratai gali susikrauti neblogą politinį kapitalą. Kairėje jiems konkurenciją mėgins sudaryti LDDP, tačiau jai nebus lengva konkuruoti su modernia LSDP. Visų pirma LDDP ilgą laiką bus kaltinama valdančiosios koalicijos už būtas ir nebūtas nuodėmes. Labai tikėtina, kad sulauksime ir ne vieno skandalėlio ar teismo proceso, kuo bus suinteresuota naujoji valdžia ir kam užkirsti kelią LDDP nebeturės tiek puikių svertų ir ryšių, kiek dabar. Visa tai užgrius ir taip ne stiprius LDDP pečius. Tuo pat metu, kai LDDP vadovai aiškinsis arba tylės nudelbę akis, - socialdemokratai dalyvaus politiniame žaidime ir rinks taškus. Antra, LDDP beveik totaliai turėtų pakeisti visą susikompromitavusią ir politiškai rinkėjų nurašytą partijos viršūnę, tuo demonstruodama savo atsinaujinimą ir modernumą. Tačiau žinant eksnomenklatūrinę mąstyseną, turint omenyje partijos istorinę prigimtį, sunku būtų to tikėtis. Kosmetiniai "pagerinimai" bus neišvengiami, bet ne daugiau. Pagaliau iš kur LDDP imtų švarios reputacijos ir vadovavimui tinkamų naujų asmenybių? Net jei tokių atsirastų, tai vidinės partinių postų dalybos užtruktų, pritrauktų daug dėmesio, o socialdemokratai tuo metu vėl nesnaustų. Trečia, per tuos kelis nepriklausomybės metus gyventojų politinė kultūra jau ūgtelėjo, o iki kitų Seimo rinkimų ir dar pasistiebs. Socialdemokratų retorika tampa vis labiau suprantama ir priimtina socialistinio mentaliteto žmogui. Ketvirta, Socialdemokratų partija nebeatrodo menka ir neįtakinga, lyginant ją su LDDP, greičiau net atvirkščiai: socialdemokratai sudaro augančios, o LDDP smunkančios partijos įspūdį. Šis psichologinis faktorius irgi ne LDDP naudai. LDDP privalumai konkuruojant su socialdemokratais - gausesnės struktūros, stiprūs ryšiai, kitaip tariant, "savi" žmonės daugelyje postų ir dideli pinigai. Tačiau šie privalumai neamžini. "Pinigai" mėgsta paremti turinius galią, nes jie mėgsta būti išleisti naudingai. Susvyravus LDDP galybei ir jos perspektyvai pasidarius miglotai, pinigai "prasigrauš" kitus kanalus. "Neištikimi" ir valdininkai. Socialiniams pokyčiams pastabus stebėtojas jau tikriausiai atkreipė dėmesį į tai, kaip pastaruoju metu sukruto policija, vos ne kasdien nutverdama po kyšininką. Atsibudo sveikatos apsaugos valdininkai, savo reikalingumą ėmė demonstruoti energetikai... Todėl stipriausiu LDDP koziriu pokeryje su socialdemokratais lieka jų "darnios" struktūros. Kokia jų vertė nusigręžus rinkėjams - sunku pasakyti. Sunku prognozuoti poslinkius LDDP organizacijoje dar ir dėl to, kad ją sudaro labai marga, net priešingų idėjinių orientacijų publika: ir laikantys save kairiaisiais ar net socialistais, ir laikantys save centristais, ir laikantys save dešiniaisiais. Tokios beveik vienodomis proporcijomis užmaišytos mišrainės elgesys vidinės krizės ir neišvengiamų lyderių rietenų akivaizdoje yra sunkiai nuspėjamas. Be to, ar šioje akivaizdoje atsilaikys LDDP struktūros, jeigu socialdemokratai paskelbs "atvirų durų" politiką eksdarbiečiams? Žvelgiant į tokią perspektyvą, ateitis, atrodo, palankiau turėtų klostytis socialdemokratams nei LDDP. Tai netiesiogiai tvirtina ir Seimo rinkimų-96 statistikos duomenys. Tik 7 socialdemokratai pateko į antrąjį rinkimų turą, tačiau iš jų net 5 buvo išrinkti į Seimą. Tuo pat metu iš 14 LDDP kandidatų į Seimo narius, patekusių į antrąjį turą, tebuvo išrinkti du. Visi LDDP sąrašo ministrai, profesoriai, politikai profesionalai triuškinančiai pralaimėjo. Iš partijos autoritetą ir galią turėjusio demonstruoti pirmojo dešimtuko aštuoni net nepateko į antrąjį turą. Pats partijos pirmininkas Č.Juršėnas pralaimėjo Švenčionių liberalui K.Trapikui. Nors LDDP kvietė rinkėjus antrajame ture balsuoti ne už konservatorius, tačiau rinkėjai balsavo už bet ką, tik ne už LDDP... Tuo pat metu socialdemokratai sėkmingai konkuravo ir su dešiniaisiais, ir su kairiaisiais. Tačiau, sudarydami savojo sąrašo dešimtuką, klaidų pridarė ir jie: perdėtai iškėlė menkai rinkėjams težinomus partijos funkcionierius ir nepelnytai nuskriaudė intelektualų ir populiarų V.Andriukaitį. Centro sąjungos politinis skrydis Žvelgiant į Centro sąjungos evoliuciją, yra kuo stebėtis. Sąjunga, sukurta prieš pat Seimo rinkimus-92, buvo tipiška, ideologijos ir struktūrų neturinti, proginė partija. Nuo panašių į ją labiausiai skyrėsi gudriu pavadinimu, turėjusiu hipnotizuoti savo pozicijos niekaip negebantį apibūdinti lietuvį. Be to, ji galėjo pasigirti, jog turi du itin populiarius (iš populiarumo reitingų pirmųjų eilučių iki šiol neiškrentančius) politikus: E.Bičkauską ir R.Ozolą. E.Bičkauskas yra tautos mylimas tikra meile, t.y. šiaip, vien jau dėl to, kad egzistuoja. R.Ozolo populiarumas yra kalamas sunkiu politiko darbu. Dabartinė sąjungos sėkmė didele dalimi yra būtent pastarojo politiko darbo vaisius. Tačiau 1992 m. tokių sąjungos privalumų neužteko tam, kad ji patektų į Seimą. 1992 m. pralaimėjusi proporciniuose rinkimuose Centro sąjunga ėmė sparčiai keistis. Augo narių skaičius, buvo renčiama sąjungos organizacinė struktūra, ieškoma tuščių ideologinių nišų. Pastaruosius metus R.Ozolas formavo savo, kaip nenuilstančio korupcijos persekiotojo, įvaizdį tuo keldamas ir partijos prestižą. Partijai psichologinę paspirtį suteikė ir sociologinės apklausos, rodžiusios didėjantį jos populiarumą ir raginančios rinkėją neabejoti tuo, kad balsavimas už šią sąjungą tikrai nėra balso išmetimas vėjais. Todėl į varžybas dėl "savosios partijos" dar neatradusio bei dėl nuo LDDP nusisukusio rinkėjo dėmesio Centro sąjunga 1996 m. įsijungė turėdama gerą progą. Centro sąjungos vadovai neblogai jaučia politinės konjunktūros tendencijas. Sąjunga tapo trečiąja, taigi matoma ir girdima, politine Seimo jėga. Todėl yra pagrindo manyti, kad palankiai jai gali klostytis ir tolimesnė perspektyva ateityje konkuruojant tiek dėl šiemet rinkimuose nedalyvavusių rinkėjų pripažinimo, tiek "nusiurbiant" balsus nuo kitų partijų, jeigu sąjunga sugebės vykdyti savarankišką ir brandžią politiką. Centro sąjunga turi ir rimtų vidinių problemų. Pirma, ji yra "dvigalvė" su visomis iš to iškylančiomis problemomis ir pavojais. Kita vertus, tuo pat metu centristai stokoja kitų ryškesnių asmenybių. Mažai jų pavyko pritraukti ir į savo sąrašą, kuriame aiškiai dominuoja partijos funkcionieriai. Trečia, Sąjungos silpniausia vieta lieka jos politinio-ekonominio identiteto blyškumas. Mažųjų partijų perspektyvos Lietuvoje formuojasi daugiapartinė sistema. Formalios kliūtys mažesniosioms partijoms dalyvauti didžiojoje politikoje (rinkimų barjero padidinimas iki 5 procentų partijoms ir iki 7 procentų - koalicijoms) nesumažino partijų skaičiaus, neatbaidė rinkėjo balsuoti už mažesniąsias partijas, tačiau juntamai apkarpė mažesniųjų šansus patekti į Seimą tiek mechaniškai, tiek psichologiškai. Stambesnių parlamentinių partijų šiame Seime beliko 5 (pirmajame Seime pradžioje buvo net 8 frakcijos). Tačiau tuo pačiu metu išaugo rinkėjų pasitikėjimas ir mažesnėmis partijomis. Jei 1992 m. už į Seimą nepatekusias partijas balsavo apie 13 proc. rinkėjų, tai 1996 m. - 36 procentai. Didžiausia konkurencija yra tarp dešiniųjų partijų. Demokratų partija, Tautininkų sąjunga ir Politinių kalinių ir tremtinių sąjunga šiame Seime yra visiškai nukonkuruotos Tėvynės sąjungos ir Krikščionių demokratų partijos. Minėtų mažųjų partijų lyderiai dar pateko į Seimą, tačiau politiniamje šalies gyvenime jų balsas ir reikšmė sumenko iki minimumo. Dabar jos jau yra atsidūrusios politinio gyvenimo periferijoje ir tik netikėta sėkmė galėtų kurią nors iš jų dar reanimuoti. Tačiau tuo labai sunku patikėti pažvelgus į jų sudėtį, palyginus jų ir, tarkime, konservatorių skirtumus. Neturėdamos modernaus ir aiškaus savojo identiteto, jos vargiai ar begalės varžytis su didesnėmis dešiniosiomis konkurentėmis. Šiuo požiūriu geresnėje padėtyje yra nuosekli ir Lietuvai dar per daug racionali, tačiau negausi ir blogai organizuota Liberalų sąjunga. Norėdami išlikti savarankiška politine jėga ir sustiprinti savo įtaką, liberalai turi aštriai ir įtikinamai iš dešinės oponuoti konservatorių ir krikščionių demokratų Vyriausybei. Taigi jie turi tikėtis, kad šiai Vyriausybei nesiseks, kad ji darys klaidas. Bet tokiu atveju kitų rinkimų klimatas gali pasidaryti nepalankus visiems dešiniesiems, taigi ir liberalams. Racionaliausia išeitis dešiniosioms partijoms iš liūdnos padėties - jungimasis arba pasitraukimas iš politinio gyvenimo. Tačiau Lietuvoje tai beveik neįgyvendinami linkėjimai. Dešiniajame mažųjų partijų sparne palankiausioje padėtyje yra nacionalistinė "Jaunoji Lietuva", šiuose rinkimuose surinkusi 3,6 proc. rinkėjų balsų ir galinti didėti. Tačiau ją vadinti dešiniąja turime jau visai kita prasme. Iš kairiųjų ir neapibrėžtos orientacijos mažųjų partijų didesnę išlikimo ir galimo augimo perspektyvą teturi Moterų partija. Tai jauna, bet aktyvi ir organizuota partija. Prognozuojamo jos augimo LDDP elektorato sąskaita 1996 m. neįvyko, panašiai kaip 1992 m. neįvyko Centro sąjungos pranašautasis augimas Sąjūdžio elektorato sąskaita. Daugelį teoriškai potencialių rinkėjų (ir ne tik vyrų) šokiravo partijos pavadinimas. Aršių feminisčių Lietuvoje nėra daug, o kiti jaustųsi nesmagiai pasigirdami balsavę už Moterų partiją ir tuo lyg prisipažinę pritariantys feministėms. Žmonės nemėgsta teisintis dėl savo pasirinkimo, todėl jie mieliau renkasi tai, kad teisintis ir nereikėtų. Ne veltui amerikietiška patarlė moko: "Duok šuniui blogą vardą ir gali jį ramiai pakarti". Kai partijai kas kartą tenka aiškinti savo pavadinimą, tuomet kiti jos prioritetai atsiduria antrajame plane. Taigi duok partijai blogą vardą ir tai pakenks jos įvaizdžiui. Apie kitas, specialiai šiems rinkimams sukurtas partijas, vargu ar verta ir burną aušinti. Jų gausa tiesiog proporcinga savo galimybes neadekvačiai suvokiančių politikų ir politikierių skaičiui. Lietuvoje yra daug politinių klubų, tačiau ne iš kiekvieno tokio klubo pavyksta ir reikia kildinti po partiją. Turėtas pozicijas bei galimybes reikštis Seime praranda ir tautinėms mažumoms atstovaujančios partijos. Lenkų mažuma pirmajame Seime turėjo 4 vietas, o antrajame teturės - 1. Matematiškai žiūrint, ir lenkų, ir rusų tautinių mažumų politinės organizacijos turi galimybių perkopti 5 procentų rinkimų barjerą. Tačiau tam reikia turėti tik po vieną, bet stiprią ir tautinėms mažumoms pasitikėjimą keliančią organizaciją. Be to, ne pro šalį būtų, kad tautinės mažumos jaustųsi atstumtos, pažemintos ir savo interesus visų pirma apibrėžiančios tautiniais motyvais. Visos šios sąlygos yra neišpildomos. Tautinėms mažumoms atstovauti nori net keletas partijų. Jas vis labiau politiškai angažuoja ir pagrindinės Lietuvos partijos. Lenkų rinkimų akcija Vilniuje, turėdama absoliučią daugumą ir nenorėdama jos prarasti, savo nacionalizmu ir antilietuviškumu perlenkė lazdą: vietiniams gyventojams ji pradėjo įsipykti. Todėl gyventojai "balsavo" abejingumu rinkimams ir jų rezultatams. Nemanyčiau, kad vietiniu lygiu tautinių mažumų partijos nebeturės ko veikti, tačiau jų galimybės patekti į parlamentą ateityje mažės. <doc> Lietuvius pjauna širdies ligos, vėžys ir alkoholis Virgaudas Gudas Lietuvos sveikatos programos duomenimis, šalyje nuo 1990 metų pradėjo intensyviai didėti gyventojų mirtingumas ir trumpėti vidutinė gyvenimo trukmė. Kaip jau rašėme "GK" Nr.31, dėl sumažėjusio gimstamumo ir išaugusio mirtingumo Lietuvoje pirmą kartą po Antrojo pasaulinio karo nuo 1992 m. ėmė mažėti jos gyventojų. Priminsime, kad pokario laikotarpiu mažiausias mirtingumas Lietuvoje buvo 1960 metais. Vėliau jis didėjo ir 1985 m. sudarė vidutiniškai 11,1 mirusiojo tūkstančiui gyventojų. Tuometinės pastangos sumažinti alkoholinių gėrimų vartojimą turėjo įtakos ir žmonių mirtingumui, kuris 1980 m. nukrito iki 10 mirusiųjų vienam tūkst. gyventojų. Tačiau jau kitais metais mirtingumas ėmė didėti ir 1992 m. pasiekė 1985 m.lygį. Didžiausias mirtingumo augimas buvo 1993 metais. Kadangi gimstamumas mažėja, Lietuva pastebimai sensta. Dėl spartėjančio senėjimo nuolat didėja gyventojų, sulaukusių šešiasdešimties ir daugiau metų, dalis. 1990 m. ji sudarė 16,2 proc., o pernai jau 17,3 proc. visų gyventojų. Pagal galiojančią klasifikaciją tai reiškia, kad Lietuva peržengė aukštos demografinės senatvės ribą. Tai ir viena iš priežasčių, kodėl per penkerius metus standartizuotas amžiaus atžvilgiu bendrojo mirtingumo rodiklis padidėjo 12,1 procento: vyrų - 14,5 ir moterų - 7,4 procento. Nors pastaraisiais metais mirtingumas mieste kito spartesniais tempais, kaime jis tebėra 72 proc. didesnis. Tam įtakos daugiausia turi gyventojų amžius: kaime 60 metų ir vyresni žmonės sudaro 23 proc., o mieste - 14,5 procento. Todėl, atmetus amžiaus struktūros įtaką gyventojų mirtingumui, kaimo gyventojų mirtingumas yra didesnis tik 17,5 procento. Nors mirtingumo lygis Lietuvoje yra labai aukštas, tačiau Estija ir Latvija tokį mirtingumą pasiekė jau 1990 metais. Pernai Latvijoje net 30 procentų, o Estijoje 18 procentų mirtingumo lygis buvo aukštesnis negu Lietuvoje. Metus ne vien gegutės skaičiuoja Socialinė ekonominė padėtis, nauji ekonominiai santykiai, sutrikimai sveikatos apsaugos sistemoje neigiamai paveikė visų šalies gyventojų sveikatą. Pagrindinis šalies gyventojų sveikatos rodiklis - vidutinė gyvenimo trukmė - Lietuvoje 1990-1995 metais sumažėjo nuo 71,5 iki 69,3 metų. Beje, vidutiniškai mieste žmonės gyvena ilgiau negu kaime 3,5 metų. Pernai miesto gyventojų vidutinė gyvenimo trukmė buvo 70,5, o kaime - 67 metų. Specialistams nerimą kelia ir tai, kad vis didėja vyrų ir moterų gyvenimo trukmės skirtumas. Vyrų vidutinė gyvenimo trukmė per tuos metus sumažėjo labiau negu moterų ir jie vidutiniškai gyvena 11,6 metų trumpiau negu jos. Tad, mielosios moterys, saugokite savo vyrus. Pastarųjų metų mirtingumo didėjimas, ypač įsisukęs tarp darbingo amžiaus vyrų, grąžino Lietuvą keliasdešimčia metų atgal. Vyrų vidutinė gyvenimo trukmė jau yra žemesnė negu buvo 1959 metais, o moterų - maždaug tokia kaip 1970 metais. Nors nuo 1989 m. mirtingumas padidėjo beveik dėl visų priežasčių, atsirado ir naujų, dabartiniam laikotarpiui būdingų tendencijų: daugiau žmonių miršta nuo infekcinių ligų, psichinių sutrikimų, plaučių uždegimo, tuberkuliozės. Nerimą kelia ir nenatūralios mirtys. Didžiausios įtakos gyvenimo trukmės mažėjimui Lietuvoje turėjo nelaimingi atsitikimai ir traumos, širdies ir kraujagyslių, onkologinės ligos. Mieste tai sudaro 83,9 proc., o kaime 82,6 proc. mirties atvejų. Pusė žmonių miršta nuo širdies ligų Kaip skelbia Lietuvos sveikatos programa, pernai dažniausiai žmonės mirė nuo širdies ir kraujagyslių ligų. Tai demografiškai senos visuomenės bruožas. Iš viso nuo šių ligų 1995 m. Lietuvoje mirė 24,3 tūkstančio žmonių. Tai sudarė 53,6 proc. visų mirusiųjų. Beje, minėtos ligos sudaro ne tik daugiau kaip pusę visų mirties priežasčių, bet ir vieną trečdalį invalidumo atvejų, dėl jų ligoninėse ir poliklinikose savo laiką praleidžia maždaug penktadalis visų apsilankiusiųjų. Didžiąją šių ligų dalį sudaro išeminė širdies liga (67 proc. visų mirusiųjų nuo širdies ir kraujagyslių ligų) ir galvos smegenų insultas (21,1 proc.). Beje, medikai pažymi, kad mirtingumas nuo šių ligų ilgą laiką augęs, pernai netgi šiek tiek sumažėjo ir beveik pasiekė 1990 metų lygį. XX amžiaus rykštė - vėžys Tikriausiai nedera taip sakyti, tačiau antrąją vietą tarp mirties priežasčių Lietuvoje užima piktybiniai navikai. Jie pernai sudarė 16,6 proc. visų mirties priežasčių. Iš viso onkolgijos ligomis Lietuvoje serga 1,2 procento gyventojų, o sergamumas vėžiu kasmet padidėja vienu procentu. Vien praėjusiais metais šalyje buvo užregistruota daugiau kaip 11,7 tūkst. naujų ligų. Dažniausia vyrų onkologinė liga yra plaučių vėžys, kuris pernai sudarė 23,3 proc. visų naujai užregistruotų piktybinių navikų. Daugiau kaip 80 proc. mirčių nuo plaučių vėžio yra susijusios su rūkymu. Po plaučių vėžio tarp vyrų labiausiai paplitęs skrandžio (10,6 proc.) ir priešinės liaukos (9,6 proc.) vėžys. Moterys dažniausiai serga krūties (17 proc.), kiaušidžių ir gimdos (12,7 proc.), odos (11,9 proc.) ir skrandžio (7,5 proc.) vėžiu. Kasmet vėžiu suserga daugiau kaip 100 vaikų iki 14 metų. Mažieji dažniausiai serga leukozėmis ir galvos smegenų navikinėmis ligomis. Medikai pažymi, kad nuo 1990 m. iki šių metų mirtingumas nuo piktybinių navikų nuolat didėjo. Vyrų mirtingumas dėl šios priežasties išaugo 6,1 proc., o moterų - 3,2 procento (bendras - 4,7 proc.). Tačiau negalima nutylėti ir tai, kad pernai Lietuvoje buvo išgydyta beveik pusė vėžiu sergančių žmonių, t.y. buvo apie 23 tūkst. gyventojų, kurie po to, kai jiems diagnozuota ir gydyta navikinė liga, gyvena 5 ir daugiau metų. Vis dėlto medikus jaudina tai, kad šiuo metu daugėja sunkiai išgydomų, vėlyvų stadijų navikų. Pernai metų duomenimis, 55,5 proc. kepenų, 39,6 proc. skrandžio ir 53,6 kasos vėžiu sirgusiems ligoniams nustatyta ketvirtoji ligos stadija. Dabar onkologinėje įskaitoje yra apie 32 tūkst. miesto ir daugiau kaip 15 tūkst. kaimo gyventojų. Šie duomenys buvo pateikti ir Pranešime Jungtinėms Tautoms. Lietuvos nacionalinė nelaimė Nelaimingus atsitikimus, apsinuodijimus ir traumas pagrįstai galima vadinti Lietuvos nacionaline nelaime, nes mirtingumas nuo jų, palyginus su kitomis Europos šalimis, yra labai didelis ir toliau intensyviai didėjantis. Nuo 1989 m. mirčių dėl apsinuodijimo alkoholiu padaugėjo net 4,2 karto, žmogžudysčių - 2,1 karto, savižudybių - 69 procentais. Tarp mirties priežasčių nelaimingi atsitikimai ir traumos užima trečiąją vietą po širdies ir kraujagyslių ligų bei piktybinių navikų. Pernai jie sudarė 14,4 proc. visų mirties priežasčių (vyrų - 21,3 proc., o moterų - 6,5 proc.). Apie du trečdaliai jaunų - 15-44 metų amžiaus vyrų ir trečdalis tokio paties amžiaus moterų pernai žuvo nuo traumų. Lietuvoje tai svarbiausioji šio amžiaus žmonių ir, nors ir labai gaila, vaikų mirties priežastis. Iš viso 1995 m. Lietuvoje buvo sužalota apie 300 tūkstančių žmonių, iš kurių daugiau kaip 6,5 tūkstančio mirė. Standartizuotas mirtingumo rodiklis per penkerius metus padidėjo net 49,5 procento! Tai didžiausias augimas tarp visų mirties atvejų, nes vyrams jis išaugo netgi daugiau kaip pusantro karto. Būtina pažymėti tai, kad tarp visų nelaimingų atsitikimų ir traumų iki 1992 m. daugiausia buvo transporto traumų, o nuo to laiko vis labiau ima įsitvirtinti savižudybės. Beje, transporto traumų nuo 1992 m. mažėja, o savižudybių, priešingai, gausėja. Šalis ta savižudžių kraštu vadinas... "Gimtasis kraštas" jau yra rašęs, kad Lietuva pagal savižudybių skaičių, tenkančių 100 tūkst. gyventojų, dabar užima pirmąją vietą pasaulyje. Šis savižudybių skaičius išaugo nuo 25,9 iš 100 tūkst. gyventojų 1990 m. iki 46 iš 100 tūkst. gyventojų 1995 metais. Iš viso per pastaruosius 25 metus Lietuvoje nusižudė beveik 13,2 tūkstančio kaimo ir daugiau kaip 14,3 tūkstančio miestų gyventojų. Beje, iki 1970 m. savižudžių šalyje nebuvo labai daug (15-19 savižudybių 100 tūkst, gyventojų). Vėliau jų skaičius pradėjo sparčiai kilti. Lyginant pagal lytį, ypač daugėja savižudybių tarp vyrų. Jau 1994 m. šis rodiklis persirito per 80 savižudybių tenkančių 100 tūkst. vyrų ir buvo 6,1 karto aukštesnis negu tarp moterų. Didžiausias skirtumas 30-49 metų amžiaus grupėje - vyrai žudosi net 9 kartus dažniau negu moterys. Pastarųjų kelerių metų duomenimis, 85 proc. savižudžių - vyrai. Ypač kraupi padėtis kaime - kas šeštas iš mirųsių, 40-49 metų vyrų, yra nusižudęs. Šiaip didžiuosiuose miestuose žudomasi rečiau - Vilniuje, Kaune ir Klaipėdoje savižudybių lygis 20-30 proc. mažesnis už vidurkį. Kaimo žmonės žudosi gerokai dažniau negu miestiečiai. Apie 70 proc. savižudybių yra susijusios su alkoholio vartojimu. Tuo ypač akivaizdžiai buvo įsitikinta sugriežtinus alkoholio pardavimo ir vartojimo tvarką. Tuomet savižudybių gerokai sumažėjo visoje Lietuvoje ir ypač kaime. Į Lietuvą grįžta tuberkuliozė Medikams ypač didžiulį nerimą kelia tuberkuliozės plitimas. Pernai aktyvia tuberkulioze sirgo 1401 miesto ir 722 kaimo gyventojai. Sergamumas šia liga ir mirtingumas nuo jos per pastaruosius penkerius metus padidėjo 1,7 karto. Ypač verčia susimąstyti tai, kad tuberkulioze serga ne tik piktnaudžiaujantys alkoholiu, asocialūs asmenys, bet suserga ir mažas pajamas turintys žmonės, pensininkai, inteligentai, daugėja vaikų sergančių šia liga. Medikai teigia, kad Lietuvoje apie dešimtadalis vaikų yra užsikrėtę tuberkuliozės lazdelėmis, kasmet ja užsikrečia apie 6 tūkst. vaikų. Daugiausia mirštama nuo širdies ir kraujagyslių ligų. Nacionalinė nelaimė - nelaimingi atsitikimai. Butauto Barausko nuotraukos <doc> Karaliaučiaus krašto lietuviai: penkeri bendrijos metai Juozas Deksnys 1989 m. vasario 26 d. buvo atkurta pirmoji šiame krašte lietuvių organizacija- Tilžės (Sovetsko) lietuvių kultūros draugija. Ją subūrė Sigitas Šamborskis - dabar jau septynerius jaunystės metus paaukojęs lietuvybei puoselėti. Jau penkeri metai, kai oficialiai įteisinta Kaliningrado srities lietuvių bendruomenė (iki šių metų vadinosi Lietuvių kultūros bendrija, 1993 m. tapo Pasaulio lietuvių bendruomenės nare). Jai priklauso aštuonios miestų ir rajonų (Tilžės, Ragainės, Lazdynų, Stalupėnų, Gumbinės, Slavsko, Karaliaučiaus) lietuvių draugijos, Jaunimo sąjunga, Politinių kalinių ir tremtinių lyga, Lietuvių kalbos mokytojų taryba. Bendruomenės darbe aktyviai dalyvauja daugiau kaip tūkstantis mūsų tautiečių. Oficiali statistika rodo, kad Kaliningrado srityje gyvena 19657 lietuviai. Jaunimas "Nelengvas tas mūsų atgimimas po 50 totalitarinio režimo metų, - sako Bendruomenės valdybos atstovė spaudai Romualda Spycina. - "Dar ir dabar gyvename tarsi sulėtintame kino kadre, bet mūsų jaunimas jau mąsto europietiškai, turi galimybę lankytis užsienyje (ypač Vokietijoje) ir įgyti reikiamos patirties. Tad visas viltis dedame į augančią krašto Lietuvių jaunimo sąjunga". Kasmet Bendruomenės pirmininkas S.Šamborskis organizuoja etnokultūros stovyklas Lietuvoje ir Karaliaučiaus krašte. Šią vasarą veikė jau šeštoji jaunimo stovykla "Ramovė". Jaunimo kultūrą gaivina muzikinį išsilavinimą turintys mokytojai. 1994 m. Krasnoznamensko miesto vaikų ansamblis "Šešupė" dalyvavo Lietuvoje rengiamame televizijos konkurse "Dainų dainelė". 1995 m. Ragainės kultūros rūmuose įvyko pirmoji Karaliaučiaus krašto lietuvių kultūros šventė. Joje dalyvavo lietuvių ansambliai, veikė vaikų piešinių, rankdarbių parodos, iš Vilniaus atvyko televizijos viktorina "Moki žodį - žinai kelią". Beje, dabar srityje yra 7 lietuvių ansambliai: Gusevo (Gumbinės) "Nadruva", Nesterovo (Stalupėnų) "Žiedas", Krasnoznamensko (Lazdynų) "Šešupė", Sovetsko (Tilžės) "Birutė", Slavsko (Gastų) "Beržynas", Jasnoje (Kaukėnų) "Kaukutis", Nemuno (Ragainės) "Raganyta". Šiemet antroji krašto lietuvių kultūros šventė įvyko Karaliaučiuje. Kasmet apie dvidešimt-trisdešimt kolektyvų iš Lietuvos lankosi šio krašto lietuvių draugijose. Dažnai koncertuoja "Mažosios Lietuvos" ir Lietuvos Valstybinis simfoniniai orkestrai, Šiaulių liaudies dainų ir šokių ansamblis "Jovaras", Kauno folkloro klubas "Liktužė". Švietėjiška veikla Bene svarbiausias bendruomenės uždavinys - kad būtų užtikrintas lietuvių kalbos ir literatūros mokymas tose srities bendrojo lavinimo mokyklose, kitose švietėjiškose bei kultūrinėse organizacijose, kur tik pageidauja moksleiviai arba jų tėveliai. Bendruomenė kviečia lietuvių kalbos ir literatūros mokytojus, padeda jiems įsikurti, prašo pasienio ir kitų Lietuvos švietimo skyrių vadovų, kad būtų su mokytojais sudarytos darbo sutartys ir mokami atlyginimo priedai. Šilutės, Vilkaviškio, Tauragės, Klaipėdos, Marijampolės, Kauno, Vilniaus ir kitų rajonų švietimo skyriai sudarė darbo sutartis su 21 mokytoju. Mokytojai, kultūros darbuotojai sulaukia paramos iš Amerikos lietuvių Tautos fondo, "Mažosios Lietuvos fondo", Lietuvos įmonių bei įstaigų. Deja, ne visi iš Lietuvos atvykstantys mokytojai yra atsidavę misijonieriškam darbui. Kai kurie paskelbė steigią mokytojų asociaciją, kuri nuo pirmųjų veiklos žingsnių ėmė konfrontuoti su vietos mokytojų taryba, dirbančią jau septyneri metai. Kitas rūpestis - krašto lietuvaičių studijos Lietuvos aukštosiose ir specialiosiose vidurinėse mokyklose. Mūsų tautiečių jaunimas, rusų kalba baigęs vidurinę mokyklą, nepajėgia konkuruoti su bendraamžiais Lietuvoje. Dar nedaugelis aukštųjų mokyklų teikia lengvatų užsienio lietuviams. Daugelis lietuvaičių patenka į tas grupes, kur už mokslą reikia mokėti. Tai ypač sunku nepasiturinčioms šeimoms. R.Spycina ne kartą kreipėsi į Tautos fondą - jis parėmė studentus. Paramos ypač laukia skurstančios daugiavaikės šeimos. Stengiamasi kuo daugiau mažųjų lietuvaičių išsiųsti į "Lietuvių namų" mokyklą Vilniuje. Spaudos platinimas Ypač svarbus veiksnys lietuvybei išsaugoti - spauda. Anksčiau (sovietmečiu) buvo paprasta užsisakyti lietuviškų laikraščių visuose Kaliningrado srities pašto skyriuose. Dabar tai nebeįmanoma. Tenka patiems atsigabenti spaudos. S.Šamborskis kas mėnesį į 28 srities spaudos platinimo punktus atgabena apie 3000 spaudos egzempliorių. Šių laikų knygnešys kaunietis Petras Rolofas yra sudaręs sutartis su žurnalų ir laikraščių redakcijomis - surenka neparduotą spaudą iš Kauno spaudos platinimo agentūros. Aišku, tokiu keliu tautiečius pasiekia mėnesio senumo leidiniai. Ragainiškiai organizavo prenumeratą. Daug spaudos iš Klaipėdos atveža Adolfas Bušauskas. Šį žmogų su laikraščių pundu gali sutikti visuose krašto kampeliuose. Marijampolės švietimo centro darbuotojas Gintaras Skamaročius organizavo spaudos pristatymą iš Marijampolės į Stalupėnus, Gumbinę, Įsrutį, Tepliuvą ir Karaliaučių maršrutiniu autobusu "Druskininkai - Kaliningradas". "Bendrijai būtina išleisti savą laikraštį bent vieną kartą per ketvirtį, deja, mes to padaryti negalime dėl pinigų, kompiuterinės technikos stygiaus", - sako R.Spycina. Sielovada Bendrijos narių daugumą sudaro katalikai, jos veikloje dalyvauja 12 parapijų tikintieji, todėl ypač aktualu, kad visose lietuvių gausiai gyvenamose teritorijose bent retsykiais būtų aukojamos lietuviškos mišios. Krašte lietuviai turi tik vienintelį kunigą Anuprą Gauronską. Guodžia bent tai, kad daugelyje vietovių savos koplyčios, Tilžėje Lietuvos biudžeto lėšomis atstatoma bažnyčia. Veiklos mecenavimas Bendruomenė gauna paramos įvairiais būdais: spauda, saldainiais šventėms, drabužiais iš Vokietijos per parapijas ir tiesiogiai į draugijas. Bendruomenė remiama finansais, statybinėmis medžiagomis, remontuojamos ar statomos draugijų patalpos Nemane, Krasnoznamenske, Slavsko rajono Timiriazevo gyvenvietėje. Gauta vaizdo, garso ir kitos technikos iš Mažosios Lietuvos fondo Amerikoje - ją įgaliota atstovė Rūta Mačiūnienė padalino krašto lituanistinėms mokykloms. Iš "SOS vaikai" agentūros atkeliavo labdaros Ragainės lietuviškai pradinei mokyklai. Bendruomenės vadovai drįsta pasvajoti ir apie fakso aparatą, kompiuterį su modeminiu elektroniniu ryšiu. Tačiau didžioji krašto dalis dar net netelefonizuota. Šiuo metu tik Sovetsko, Nemano, Krasnoznamensko, Timiriazevo lietuviai turi savas patalpas. Sovetsko (Tilžės) Vydūno lietuvių kultūros draugija gavo jas jau suremontuotas. Nemano (Ragainės) lietuviai įsirengė patys. Slavsko (Gastų) rajono Timiriazevo lietuvių reikmėms pastatą nupirko Amerikos lietuvių Tautos fondas, tas statinys dar neefektyviai naudojamas. Krasnoznamensko (Lazdynų) lietuviai glaudžiasi Estetikos centre. Gusevo, Nesterovo ir kitų vietovių draugijos nesulaukė vietos valdžios paramos Socialiniai klausimai, grįžimas į Tėvynę 1993 m. bendruomenės vadovai kreipėsi į Lietuvos socialinės apsaugos ir darbo ministeriją dėl paramos buvusiems politiniams kaliniams, tremtiniams ir invalidams bei daugiavaikėms šeimoms. Iš ministerijos gavo atsakymą, jog 1994 m. Lietuvos Respublikos biudžete bus numatyta bendrijos narių parama - 50 000 litų. Deja, ir 1995 m. lėšų nebuvo paskirta. Beveik nefinansuojama tremtinių ir politinių kalinių bei jų vaikų grįžimo į Lietuvą programa. Bendrijos tarpininkaujami septyni Lietuvos miestai ir rajonai į eilę butams gauti įrašė apie 70 mūsų tautiečių šeimų. Deja, tik dvi iki šiol gavo. Kai kur, pvz., Klaipėdoje, per pastaruosius trejus metus eilė nepasistūmėjo nė per vieną žmogų į priekį. Valdininkai kaltina vieni kitus, bet padėtis nesitaiso. Tautiečiai, kurie išvyksta nuolat gyventi į Lietuvą, net metus ar ilgiau negauna Rusijos pilietybės atsisakymo patvirtinančių dokumentų. Išsiregistravę iš Kaliningrado srities, jie negali į ją atvykti ar pensijos pasiimti. Lietuvoje jų niekas neregistruoja su sovietiniais pasais, neduoda pensijos, o lietuviškų jie negauna tol, kol nepateikia pažymų, kad nėra Rusijos piliečiai. Bet ir turėdami lietuvišką pasą dar apie pusę metų Lietuvoje negauna pensijų. Labiausiai Kaliningrado lietuviais imama "rūpintis" prieš rinkimus. Juo arčiau rinkimai į Lietuvos ir Rusijos valdžios struktūras, tuo daugiau tiek Rusijos, tiek Lietuvos politikų stengiasi save reklamuodami įvelti mūsų tautiečius į politines intrigas. Rusijos politikai Kaliningrado lietuvius laiko kone penktąja kolona, kuri būsianti panaudota atplėšti sritį nuo Rusijos. Lietuvoje vis daugiau randasi save vadinančių patriotais, norinčiais susigrąžinti Mažąją Lietuvą. Jie taip pat kursto nesveikas emocijas tame krašte. "Visi jie mums pavojingi. Turime būti budrūs, kad netaptume nešvarių politinių intrigų aukomis", - sako bendruomenės vadovai. Koncertuoja Lazdynų (Krasnoznamensko) lietuvių ansamblis "Šešupė" (vadovė Aldona Strojeva). <doc> Anapus tikrovės Šiandien rubrikoje skaitykite apie žmogaus energetinę struktūrą - bioenergetiką. Apie ją mums sutiko parašyti panevežietė Regina Milerienė. Kai kurie žmonės ją vadina ekstrasense, tačiau jos darbui taikomas visiškai kitas terminas - bioenergetinė chirurgė arba kaip priimta vadinti visame pasaulyje - hilerė. Žmogus - energetinė būtybė Regina Milerienė Kosmosas - visas pripildytas šviesos, gyvybę teikiančios energijos. Žemė ir visi jos gyventojai - tai mikrokosmosas, pagrįstas energetikos dėsniais. Tą gerai žino kvantinės fizikos mokslininkai, nagrinėjantys fotoninių bangų, kvantinių laukų veikimą. Žmogus - viena iš daugelio Kosmoso būtybių. Jo veikla pagrįsta glaudžiais energijos ir materijos sąveikos dėsniais. Žmoguje veikia mažasis ir didysis energijos apytakos ratai. Energija cirkuliuoja per 7 pagrindinius ir per daugelį mažesnių energetinių centrų, Rytuose vadinamų čakromis. Kiekvienas energetinis centras kontroliuoja energijos gyvybingumą, jos galimą nutekėjimą mentaliniame, astraliniame, eteriniame ir fiziniame kūne. Kad būtų aiškiau, remsimės sąvokomis, susietomis su fiziniu kūnu. Žmogaus dvasinė būsena fiziniame kūne (be vyraujančios sielos būsenos) yra susieta su nervų sistema ir psichika - pasąmone ir sąmone. Visi žmonės su išbalansuota nervų sistema ir psichika (neurozės, depresija, baimė, pyktis, agresija) turi daug energetinių skylių, per kurias nesulaikomai nuteka nervinė ir psichinė energija. Vienose vietose šios skylės stimuliuoja nervinę įtampą, kitose - nervinį negatyvą, dar kitose - psichinius sutrikimus, psichinę įtampą. Energetinės skylės - tai tarsi bedugnės, į kurias visiškai nepatenka energija. Šiose vietose "suserga" žmogaus organizmo ląstelės, atsiranda antiląstelės - žmogus po kurio laiko pajunta skausmą tose savo kūno vietose. Tada medikai skiria cheminę terapiją, t.y. vaistus. Jei ši energetinė skylė atsirado neseniai, kuriam laikui pavyksta sunaikinti bakterijas nes juk energetinės skylės formuojasi ne fiziniame, o eteriniame, astraliniame ir mentaliniame kūnuose. Bioenergetikas jas mato, o bioenergetinis chirurgas jas gali nukirsti arba lokalizuotai apibrėžti ir savo energija užtaisyti šias energetines skyles. Bioenergetikas visada dirba su visais 4 kūnais, panaikindamas energijos nutekėjimą ir atstatydamas žmogaus biolauką. Visas šis procesas yra vadinamas biolauko korekcija. Ten, kur energijos nutekėjimas ir energetinių skylių susidarymas yra itin didelis ir energetinės skylės nusėjusios visą organą, šis pradeda gesti. Tada į pagalbą turi ateiti tradicinės medicinos chirurgai, kurie pašalina tą organą ar jo dalį. Deja, pašalina tik fizinio kūno gedimą, o biolaukas, gaubiantis tą vietą, dar ilgai išlieka. Šį reiškinį labai lengva įrodyti tuo, kad nupjovus koją ar pirštą, žmogus dar ilgai jaučia jų skausmą. Juk pojūčius, jausmus valdo astralinis kūnas. Paprastai išoperuoto organo biolaukas pamažu blėsta ir išnyksta maždaug per dvi savaites. Mentalinis kūnas valdo žmogaus mąstymą, todėl, jei žmogus visad galvoja apie buvusią operaciją, to organo biolauko nykimas gali būti sustabdytas dar ilgam, ypač pasąmonėje, kai naktį jis sapnuoja save sveiką. Bioenergetikas - tai pirmiausia dvasinis žmogaus pagalbininkas, atstatantis taip dabar dažnai sutrikusią žmonių dvasios pusiausvyrą. Ne, jis neatima nei psichologo, nei psichoterapeuto duonos. Tai visiškai kita sritis, kuri vadinama parapsichologija. Reikia žiūrėti kaip cirkuliuoja gyvybinė energija, kaip dirba energetiniai centrai. Šeštas ir septintas centrai, jų veikla rodo žmogaus dvasinę būseną. Jei nedirba šeštas ir septintas centrai, žmogus lynu yra pajungtas į žemuosius astralus. Jei biolaukas yra gavęs neigiamos energijos - jis blokuojamas. Tai - ne burtai. Pikti žmonės, pasiųsdami net ir artimuosius "po velnių", užteršia žmogaus biolauką, blokuoja jį. Juk pyktis, neapykanta, kerštas, agresija visada gimdo neigiamą energiją. Tai juodosios magijos pasekmės. Yra ir raudonoji magija, kuri sugeba į žmogaus širdį, smegenis ir kt. įnešti demoniukus, kad žmogus prieš savo valią būtų priverstas elgtis blogai - vykdyti demonų ir juos pasiuntusio mago valią. Pajungimas lynu, kada visas žmogaus kūnas nuo galvos iki kojų tarsi persmeigtas maždauš 5 cm diametro lynu, matomu tik eteriniame kūne, eina tiesiog į požeminius žemųjų astralų - šėtono valdomus sluoksnius. Taip pajungiami visi, kurie dalyvauja spiritizmo seansuose, su pasimėgavimu žiūri smurto, vadinamuosius juodojo sekso, filmus, buria kortomis. Tokio lyno ištraukimas, nukirtimas - vienas iš požymių, kad tas bioenergetikas turi labai stiprų bioenergetinį potencialą. Tai gali atlikti toli gražu ne kiekvienas bioenergetikas, o tik bioenergetinis chirurgas. Visa tai nėra malonu, bet nė vienas žmogus neatgaus savo dvasios pusiausvyros, jį kamuos depresija ir net šizofrenija, jeigu jo biolaukas nebus išvalytas. Juk net ir Jėzus Kristus, tik išvarydamas demonus ir piktąsias dvasias, pagydydavo žmogaus sielą. Reikia pabrėžti, kad ne visiems galima visa tai panaikinti. Pavyzdžiui, to neįmanoma padaryti retais atvejais, kai kreipiasi žmogus su itin pažeista psichika. Tai - karminiai ligoniai, ir bioenergetikams jų nevalia liesti. Tik išvalius žmogaus biolauką, panaikinus energetines skyles ir energijos nutekėjimą, žmogus atgauna savo prigimtinę būseną, jis išsivaduoja nuo visų negalių. Siela turi pasveikti ir atgimti. Tačiau jei jūs ir toliau tarnausite blogiui, nuolat patirsite girtuoklio vyro smurtą, skęsite ašarose - vėl nutekės jūsų energija. Gavę iš bioenergetiko meilės energiją, tikėdami gėrį, dorą, šviesą, nuolat savo gyvenimą sutikrindami su Dievu - Visatos kūrėju, su malda ir šypsena eidami per gyvenimą - jūs kaupsite tik teigiamą energiją. Teigiamos energijos galite įgyti gamtoje, pasidalindami energiją su upeliu, medžiu, gėlėmis arba nešiodami savo astrologinį mineralą ar brangakmenį. Jie taip pat gydo. Be bioenergetikos žmogaus energetinę struktūrą, jo energetinius kanalus - meridianus - veikia akupunktūra, žmogaus energiją papildo techninis Folio metodas. Daug kas tuo abejoja, bet to negalima uždrausti, negalima visų pasodinti į kalėjimus ir leisti naudotis t i k chemikalais - vaistais ir aštriu chirurginiu skalpeliu. Visko draudimas - juodasis agnosticizmas. Ar nebūtų racionaliau padaryti tvarką visoje netradicinėje medicinoje? Lietuvoje susidarė grėsminga situaciją, kai visi, kurie neturi medicininio išsilavinimo, vadinami ekstrasensais. Net žmogelis, kuris gydė moterį dėlėmis, pavadintas ekstrasensu. Nepripažįstama, kad yra biolokatoriai, aiškiaregiai, mediumai, įvairūs magai. Visi jie vadinami vienu žodžiu - ekstrasensais. Priminsiu - visi, veikiantys žmogų kosmine ir savo energija yra bioenergetikai. Tai - pirma. Antra, dabar atsirado daug apsišaukėlių, kurie tik susipažinę su Džunos metodika mojuoja rankom, neturėdami nei vidinio matymo, nei reikalingo bioenergetinio potencialo. Tokių, deja, yra apie 70 procentų. Dėl jų profesinio nekompetetingumo įvyksta daug nelaimių. Kijeve, Krokuvoj, Hamburge, Paryžiuje yra institutų, kuriuose pažangiausios elektroninės aparatūros pagalba nustatomas ekstrasenso bioenergomagnetikos lauko stiprumas, tiriama, ar gali jis teigiamai paveikti žmogų per nustatytą laiką sunaikindamas bakterijas mėginyje. Praėjus tokį patikrinimą, būtų aišku, kurie gali padėti žmogui, o kurie tik apsimeta. Deja, Lietuvoje net ir tokių bandymų rezultatų nenorima pripažinti. Ar netikslingiau išravėti piktžoles, o ne sunaikinti visą lauką? Butauto Barausko nuotrauka <doc> Patirties kaupimas nubrozdintais keliais Vytenis Giriūnas Į nuolatinę "GK" rubriką "Padėk sau" atkeliauja vis daugiau asmeninių istorijų, kuriose ir blaivūs, ir tebegeriantys alkoholikai dalijasi savo gyvenimo patirtimi, pasakoja, kaip jie gėrė, kaip jiems sekėsi (ar nesisekė) pripažinti savo alkoholizmą, kaip jie gyvena dabar. Jas spausdiname todėl, kad tokie pasakojimai apie savo eksperimentus mesti gerti, asmeninius išgyvenimus sudaro Anoniminių Alkoholikų (AA) susirinkimų esmę, padeda įgyvendinti būtinos šios ligos gydymui tarpusavio pagalbos filosofiją. AA programoje svarbu ir tai, kad AA nariai išsivaduoja iš alkoholizmo simptomų ne slapčia ir vieni, o drauge su kitais alkoholikais. Pasidalijus patirtimi, kartu trokštant sustabdyti savo girtavimus, jiems pavyksta ne tik negerti, bet dažniausiai ir visiškai nejausti potraukio alkoholiui. Tai yra ir vienas iš rubrikos "Padėk sau" tikslų, todėl tokios istorijos bus spausdinamos ir toliau, būsime dėkingi, jeigu mums parašysite. Šiame numeryje - Reginos istorija. Ji yra gimusi Vilniuje, o dabar gyvena Lenkijoje. Reginos istorija Esu gydytoja, dirbu greitojoje pagalboje. Dažnai suteikdavau pagalbą išpurtusiems, kruviniems ir dvokiantiems žmonėms. Buvo jų gaila, nesuprasdavau, kaip žmogus laisva valia save nuodija alkoholiu ir savo noru atsiduria tokioj nepavydėtinoj padėty. Juk mums dešimtmečiais buvo kalama į galvą, kad alkoholizmas, narkomanija yra praeities atgyvenos ir kapitalistinio pasaulio blogybės, girdėjau aiškinimus, kad alkoholis - nuodai, kad girtuokliai gydomi psichiatrinėse ligoninėse. Deja, pagundos slypi pačiame žmoguje ir kiekvienam asmeniškai tenka nustatyti savo santykį su jomis, kaip ir iki išmokstant bėgioti ir kalbėti - nusibrozdinti kelius ir pykti, kad tavęs nesupranta. Aš pati gėriau 20 metų... Augau pasiturinčioje šeimoje, lepinama ir apsupta dėmesio. Buvau mergaitė liūdnomis akimis, kuriai nuolat aiškino, kad negražu pykti, negražu bijoti, negražu išdykauti. O aš laikiau save bloga, nes nuolat jausdavau pavydą linksmiems triukšmadariams, kuriems tėvai netgi... duodavo į kailį. Reikšti jausmus buvo gėda, aš bėgau nuo žmonių. Mėginau atsiverti tėvams, bet jie buvo idealistai, tikėjo šviesia ateitimi ir harmoningu, tobulu ateities žmogaus sukūrimu. Jų nuomone, daugelis natūralių ir žmogiškų, bet "blogų" jausmų ir mylimam vaikui augant turėjo išnykti. Nesupratau jų, todėl jaučiausi dar blogesnė. Daug knygų skaičiau, bet jų herojės nebuvo nei žemaūgės, nei apkūnios kaip aš. Lyginau save su jomis ir mano nepilnavertiškumas augo. Paauglystėje padariau atradimą - yra alkoholis, kuris padeda įveikti nepilnavertiškumą! Kai atrodo nepakeliama imu ir išgeriu. Išgerdavau pasislėpusi, nes mano pasąmonėje buvo užkoduota - geria tik degradavę žmonės ir tai yra labai šlykštu. Pradėjau meluoti sau ir kitiems, ieškojau priežasčių, kad galėčiau išgerti. Vėliau pradėjau save apgaudinėti, kad išgersiu šiandien ir nedaug, o rytoj jau nebegersiu. Lenkijoje, kaip ir Lietuvoje, - girtas žmogus yra kaip šventa karvė Indijoj. Darbe jam gėrimas netrukdo, bendradarbiai jį slepia nuo viršininko, ypač atjaučiantys netgi suorganizuoja "pachmielo". Susiklostė tradicijos, šeimyninė atmosfera, prieinamumas prie alkoholio "ištisą parą", visuomenės požiūris. Juk bjaurimasi tik tuo, kuris purvinas ir smirda, o jei švariai apsirengęs, inteligentiškas, tai netgi autobuse užleidžia vietą. Labai greitai priklausomybė nuo alkoholio padidėja, kai tau jau 25-eri ir aplinka tam palanki. Taip atsitiko ir man. Jau darbo dienos pradžioje pradėdavau laukti palaimingos septintos valandos vakaro, kai parėjus namo, užsidarysiu savo kambaryje ir į gražią taurę įsipilsiu skanaus, stipraus gėrimo... Gerokai išgėrusi bodėdavausi vienatve ir vidury nakties pradėdavau telefonu skambinti draugams. Tuo metu ne tik savęs nekontroliuodavau, bet ir nieko neatsimindavau. Pagaliau vienas mano draugas ryžosi įrašyti mano vienos nakties telefoninius pokalbius. Visai neprisiminiau (o tai buvo ne pirmas kartas), kad naktį jam skambinau 15 kartų! Gyniausi, kad negėriau ir tikrai neskambinau. Bet magnetofonas sukosi ir išgirdau save. Kalbėjau vulgariai, kaltinau jį dėl savo vienatvės. Ištiko baisus šokas, tai buvau aš ir ne aš. Pamačiau iš šalies, kuo aš pavirstu išgėrusi. Pirmiausia supykau ant draugo, kaip jis drįsta man priminti tokį nuopolį. Įniršus parlėkiau namo, norėjau pasiguosti dukrai dėl jo išdavystės. O siaube! Ji manęs nė trupučio negailėjo! Net apgailestavo, kad negali man parodyti vaizdo įrašo. Aš tvirtinau, kad moku gerti. Dukra nusijuokė: "Pamatytum save nugriuvusią prieškambary, drabstančią kas po ranka pakliuvo ir savo mamą paskui tave šluostančią apvemtą kilimą, kitaip kalbėtum". Nebebuvo prasmės slėpti nuo savęs tai, ką žinojo man artimiausi žmonės. Supratau, kad esu ligonė ir nusprendžiau gydytis. Nebuvo lengva, nes apie tokią ligą gėdijamasi net prasitarti. Deja, tai ne gėda, o nelaimė. Meilė, supratimas ir pagalba buvo reikalingi, kai pradėjau blaivėti. O dukra kaip tik tuo metu pradėjo kaltinti mane dėl visų gyvenimo nesėkmių. Aš ėmiau jos bijoti, jaučiausi labai kalta. Kas buvo, to pakeisti nebegalėjau, o kapstymasis praeityje atimdavo energiją, reikalingą ėjimui pirmyn. Paprašiau dukros liautis, bet ji tik pasityčiojo iš manęs. "Aš neturiu jėgų tavęs klausyti!" - isteriškai išrėkiau. Tik tada ji nustojo mane kaltinti. Mano draugas pasakė: "Nieko nėra vien gera ar bloga. Tavo gėrimas turėjo turėti ir ką nors naudingo". Labai įsižeidžiau, kad man neleido būti absoliučia kankine. Bet pamąsčiusi atradau, kas buvo gera. Skirtingai nei aš, už kurią viską sprendė ir nuo blogos įtakos budriai saugojo gerieji tėveliai, mano dukra turėjo pati rūpintis savimi ir užaugo savarankiška. Sunki atmosfera namuose vertė ieškoti ryšių su aplinkiniu pasauliu ir bendravimas su žmonėmis jai nebuvo problema. Kai mano elgesys jai įkyrėjo, ji pabėgo iš namų. Praėjo jau 10 metų, kai aš apsisprendžiau blaivėti. Daug laiko reikėjo, kol susigrąžinau jos meilę. Bet aš dėkinga dukrai, kad šiandien esu blaiva. Nežinau, kas bus ryt, po savaitės ar metų. Bet šiandien aš blaiva. Mokymasis gyventi be alkoholio buvo mano antrasis gimimas. Dabar galiu pasakyti, kad tik supratus esanti alkoholikė, tapau laisva nuo savo ligos, nes aš galiu ją sustabdyti, gerai jaučiuosi negėrusi. Kitos chroniškos ligos to neturi. Alkoholikas gali negerti ne tik kelias dienas, bet ir kelerius metus. O pagalvojęs, kad po tiek laiko blaivybės taurelė jau nepavojinga, vėl pakliūva į priklausomybę ir užgeria. Tokiu atveju - kaip suviduriavus - nepadės nei moralai, nei valia, nei artimieji. Dabar būdama laisva nuo poreikio gerti, vis tiek žinau esanti alkoholikė. Kodėl? Todėl, kad nesuprantu, kaip žmogus, išgėręs vieną taurelę gali ramiai atstumti antrą, kaip gali palikti nebaigtą gerti butelį? Aš to nesugebu. Neturiu ir neturėsiu sveiko žmogaus požiūrio į alkoholį. Todėl ir negeriu... "Gimtasis kraštas" kviečia ir kitus žmones, kenčiančius nuo alkoholizmo ar narkomanijos, papasakoti apie save, pasidalyti savo džiaugsmais ir rūpesčiais, sėkme ir nusivylimais. Redakcija garantuoja rašiusiųjų anonimiškumą. <doc> Niekas nenori būti kaminkrėčiu Nijolė Blaževičiūtė Lietuvoje bedarbių mažėja. Tačiau vis tiek , daugiau kaip 112 tūkstančių žmonių tebeieško darbo. Kaip patikslino Vilniaus valstybinės darbo biržos direktoriaus pavaduotojas Antanas Pimpė, vien sostinėje yra bemaž 24 tūkstančiai bedarbių. Tiesa, jų kelis mėnesius nedaugėja, tačiau ir taip nemažai žmonių gerai žino kelią į Valstybinę darbo biržą, kiti išeities ieško privačiuose įdarbinimo biuruose. Vienas iš jų - įsikūręs po Rusų dramos teatro stogu. Patalpos kuklios, todėl prie įėjimo perskaitę siūlomų darbų sąrašą, peržengę slenkstį žmonės nepatikliai apsižvalgo. Čia tik dvi darbuotojos. Jų ir reikia klausti, kokį darbą gali pasiūlyti. Jei pasiūlymu susudomėjote, registruojatės, mokate dvidešimt penkis litus ir tegauna pageidaujamą adresą, telefoną, tampate šio biuro klientu, kol bus surastas darbas... - Tikrai galite pasiūlyti ką nors iš karto? - kreipiasi, matyt, pirmą kartą čia užsukusi moteris. - Taip. O kokio darbo pageidaujate? - Nesvarbu, kad tik ne siuvėjos. Pavarčiusi sąrašus, biuro darbuotoja Valentina Pitunenko sako, kad galima dirbti gamykloje, prie konvejerio. Darbas nesudėtingas, nereikia net specialaus apmokymo. Yra vietų ir prekių bazėje - reikėtų fasuoti maisto produktus. Nei vienas, nei kitas pasiūlymas lankytojos nesudomino. Moteris net nepasiteiravo, kokį atlyginimą gautų. Jauna studentų matematikų šeima nori nuolatinio darbo. Tik ne korepetitorių. - "Kodėl? - paklausiau. - "Korepetitoriais mes galime būti ir be įdarbinimo biuro paslaugų. Nesunku susiieškoti mokinių. O ką nors rimtesnio patiems susirasti vis nepavyksta, nes darbdaviai nenori priimti studentų, - už save ir už žmoną atsako būsimasis matematikas, ir šiame įdarbinimo biure neradęs tinkamo pasiūlymo. Ne vien darbdaviai šiuo atveju kalti. Kažin ar studentai norės tapti, pavyzdžiui, medkirčiais ir vykti į Kaliningrado sritį, nors ten per mėnesį galima užsidirbti po pusantro tūkstančio dolerių... Darbdaviai, gerai žinantys šį įdarbinimo biurą, ieško čia ne tik medkirčių. Jiems reikia ir kaminkrėčių, ir astrologų, ir meteorologų. Egzotika dvelkia kruizas po Pietų Amerikos šalis: dirbti kviečiamos merginos, mokančios užsienio kalbą. Neįprasti pasiūlymai... - Manęs tai nestebina, - sako šio įdarbinimo biuro direktorė Aldona Abaravičienė. - Visko pasitaikė per tuos metus, kai aš, netekusi darbo prekių žinovė, sumaniau padėti pati sau ir kitiems. Tada, prieš trejus metus, Vilniuje įdarbinimo biurų dar nebuvo. Neturėjau patarėjų, neturėjau pinigų, patalpų, bet šio sumanymo neatsisakiau. Skambinau, ėjau į gamyklas, įstaigas. Ne kartą laikraštyje "Lietuvos rytas" esame paskelbę, kad padedame susirasti darbą. Pamažu reikalai pajudėjo. Prisimenu: jau patį pirmą mėnesį kreipėsi iš Riešės žirgyno, ieškojo žmogaus, gerai mokančio užsienio kalbą ir galinčio rūpintis žirgų prekyba kitose šalyse. Suradome sumanų anglistą, kuris sėkmingai dirba lig šiol. O man smagu, kad neapvyliau užsakovo... Dabar jau galiu palyginti, kaip dirba panašios įstaigos užsienyje, nes aplankiau nemažai šalių, domėjausi, kaip ten padedama žmonėms. Apvažinėjau beveik visą Europą ir įsitikinau, kad ne tik visur yra bedarbių, bet ir jų įdarbinimo problemos panašios. Ir ten privatūs įdarbinimo biurai nedideli. Tik patalpos geresnės, yra faksai, kompiuteriai. Gal vėliau ir mes juos turėsime, kol kas kompiuteriai mums nereikalingi. Tiesa, už surastą darbą užsienyje imamas didesnis mokestis. Kai kuriose šalyse įdarbinimo biurams priklauso ir nemaža pirmos algos dalis. Yra ir pas mus įdarbinimo biurų, kur už surastą darbą tenka mokėti trisdešimt-keturiasdešimt litų. Buvo ir man daromas spaudimas, kad padidinčiau mokestį, bet nepasidaviau. - Ar padedate nebūtinai Vilniaus gyventojams? - Taip. Yra važinėjančių dirbti iš rajono, net iš atokesnių miestų. Ypač populiarus darbas statybose. Blogiau, kai žmonės nori įsidarbinti gamyklose, kurios net savų darbininkų ne visada gali aprūpinti darbu. Nelengva įtikinti, kad būtina realiai vertinti padėtį, drąsiau imtis naujų darbų, pavyzdžiui, platinti kosmetiką, pardavinėti laikraščius, žurnalus. Žmonės nepratę reklamuoti prekių, rūpintis, kad kuo daugiau jų parduotų, nors kitose šalyse tai labai populiarus, pelningas užsiėmimas. Pasiūlėme pardavinėti vienos užsienio firmos gaminamus puodus ir mes. Taip, jie brangūs, bet ir daugiau užsidirbti galima. - Pasiklausius Jūsų, atrodo, kad viskas vyksta sklandžiai. - Ne visai. Štai nuo šių metų privalome įsigyti licencijas, metams už jas du šimtus litų užmokėti. Tačiau kokia mums iš jų nauda? Net pažymos bedarbiui negalime išduoti, nors dirbame legaliai. Prasidėjo šildymo sezonas, tačiau jei žmogus pas mus įsiregistravęs ir laukia darbo, lengvatų neturės - čia ne valstybinė darbo birža. Neturime teisės įdarbinti žmonių užsienyje. Tai dar vienas atvejis, kai valstybė apriboja privačių įdarbinimo biurų veiklą. O juk galėtume savo lėšomis važiuoti į užsienį, sudaryti darbo sutartis. Nebūtinai toli. Maskvoje, ir apskritai Rusijoje, Baltarusijoje, giriami mūsų statybininkai, kelininkai... Kur tik nesikreipiau, vis atsakydavo, kad nėra tam skirtų potvarkių, leidžiančių plėsti, įvairinti privačių įdarbinimo biurų veiklą, - teigė Aldona Abaravičienė. - Gal nenori, kad atsirastų konkurencija valstybinėms darbo biržoms? Beje, kiek žmonių kreipėsi į jus? - Pernai - keturi tūkstančiai. Padėjome įsidarbinti aštuoniasdešimčiai procentų žmonių. Tai iš tiesų nemažai. Tačiau ar galima tikėti šiais duomenimis? Socialinės apsaugos ir darbo ministerijoje, kur išduodamos licencijos tik šiai veiklai, nepavyko patikslinti, nes licenciją Aldona Abaravičienė gavo tik šių metų kovo mėnesį. Šios ministerijos Darbo rinkos skyriaus vyriausiasis specialistas Algirdas Vitkauskas dar nebuvo gavęs duomenų apie šių metų veiklą, nors Aldona Abaravičienė, kaip, beje, ir kiti privačių įdarbinimo įstaigų vadovai, privalo pateikti duomenis, kiek žmonių įdarbino, kas ketvirtį. Kai kurie taip ir daro. Taigi galima pasakyti, kad, pavyzdžiui, Kauno UAB "Minta" per mėnesį įdarbina 50-60 žmonių. Panašiai sekasi ir Klaipėdos "Geomorui", besirūpinančiam jūreivių įdarbinimu. Tačiau yra biurų, kur laimingieji, pagaliau gavę darbo toli gražu ne dešimtimis skaičiuojami. Šiuo metu Lietuvoje yra 42 nevalstybinės įstaigos, besirūpinančios žmonių įdarbinimu. biurai. - Kas jų laukia Lietuvoje? - paklausiau Algirdo Vitkausko. - Dabar dar sunku atsakyti. Kai kuriose šalyse, pavyzdžiui, Vokietijoje, kur iš pradžių taip pat buvo suskatę panašius biurus steigti, ne vienam šios iniciatyvos teko atsisakyti. Dabar tokių įdarbinimo įstaigų ten gerokai mažiau. O pas mus, ką gi, - demokratija. Tegu steigia, negalime uždrausti, apriboti... Tie, kurie dirba sumaniai, sąžiningai - tikrai išliks. Apsišaukėliai - pirmiausia nubaus patys save, nukentėję gal net patys papildys bedarbių gretas. O kol kas - užeikite, tikėdamiesi viltį iškeisti į darbą, dėkingi kiekvienam, kas tik pažada jį surasti. <doc> ... tarp žmonių Gyvenimas - nepakartojama mozaika Nijolė Blaževičiūtė "Areštavo mane ir mano bendramintį bičiulį 1944 m. lapkričio 2 d. - Vėlinių vėlų vakarą Kaune, Savanorių prospekte. Kaip išaiškino ir susekė, iki šios dienos nežinoma. Buvom nugabenti į kontražvalgybos "Smerč" rūsius. Prasidėjo žiaurūs ir skausmingi tardymai, ko nesinorėtų prisiminti, nors užmiršti ir neįmanoma. Vienos dienos ankstų rytą buvau nuvežtas į Kauno fortus, kur inscenizavo sušaudymą. Surakintomis rankomis pastatė prie iškastos duobės, paskaitė mirties nuosprendį. Prieš mane stovėjo keturi kareiviai, ginkluoti automatais. Per kelias sekundes kaip kino juostoje prabėgo visa mano vaikystė, paauglystė, jaunystė, tėtė, mama. Vienu metu viskas sutilpo širdyje, visko buvo labai gaila. Žiūrėjau tik į auštančio ryto dangų. Norėjau rėkti, šaukti, bet neįstengiau, gerklę suspaudė karštas kamuolys. Kaip per sapną išgirdau duotą kareiviams komandą: ugnis! Viskas nutrūko, netekau sąmonės, aš... apmiriau. Sąmonę atgavau jau bevežant atgal. Negalėjau suprasti, kas atsitiko. Ar čia aš, ar ne aš... Vėl prasidėjo naktiniai skausmingi tardymai. Jie apsiriko galvodami, kad šiuo išgalvotu sušaudymu iš manęs pasityčios, su manim elgsis taip, kaip jiems naudingiau. Nepavyko. Pasidariau agresyvus, nebesukalbamas, šokdavau prieš tardytojus, aišku, po to buvau mušamas... ... Toliau - Kalinino kalėjimas, kur ir buvau nuteistas dešimčiai metų. Iš ten išvežė į Vorkutą. Teko patirti visko. Iki 1948 m. kalėjau kartu su kriminaliniais nusikaltėliais, vagimis, žmogžudžiais. Tai buvo sunkus laikotarpis. Žmogaus gyvybė niekam nerūpėjo. Kai 1948 m. politinius kalinius atskyrė nuo kriminalinių, buvo šiek tiek lengviau. Teko dirbti įvairius darbus. Likimas lėmė bendrauti su gerais, tauriais žmonėmis, ypač su dailininkais - prancūzų Nikola, vengrais Veriš, Naad ir kitais. Dirbau su jais. Darbai buvo įvairūs - nuo nereikšmingų iki didelių. Šiauriniame rajone statė septintos šachtos ištaigingus kultūros namus. Ten gaminome ir vertingus meno kūrinius. Teko maketuoti, modeliuoti, gaminti net Stalino paminklą. Bendraudamas su kūrybingais žmonėmis, įsigijau nemažai vertingų žinių. Už tai esu jiems dėkingas. 1954 m. išėjau į laisvę. 1955 m. susipažinau su tokio pat likimo mergina Zofija Pavilonyte, anykštiete, kilusia iš poeto, vyskupo Antano Baranausko giminės (Antano Baranausko motina buvo Teklė Pavilonytė). Susituokėm. 1956 m. nelegaliai grįžom į Kauną pas mano tėvus. Architekto Jono Virako (Rainių miškelio koplytėlės autoriaus) pagalba įsidarbinau Kauno "Dailės" kombinate. Ten dirbau devynis mėnesius. Saugumo buvau išaiškintas ir surastas. Ir vėl šiaurė, vėl teko grįžti į Vorkutą. Vorkutoje gyvenau iki 1961 metų, kol leido grįžti į tėvynę. Tėvai jau gyveno Šiauliuose, kur apsigyvenom ir mes". Tai eilutės iš skaudžių ir lig šiol atmintyje neišblėsusių Gedimino Tamošiūno prisiminimų. Gyvena jis Šiauliuose - mieste, kur likimas lėmė menu slopinti patirtas kančias. Čia jis dirbo dramos teatre, kūrė scenografiją. Kūrybinę biografiją papildo darbai, puošiantys interjerą ne tik Šiauliuose, - tapyba, mozaikas, skulptūros yra tarsi įrodymas, kad tremtyje neišseko nei talentas, nei jėgos. - Vien "Minties šviesą" kurdamas, perminkiau savo rankomis dvidešimt keturias tonas molio, - šypsosi negandų neįveiktas G.Tamošiūnas. Ir kas žino, kaip susiklostytų šio talentingo žmogaus kūrybinis kelias, tolesnis gyvenimas, jei kartu su sesers Onos šeima būtų patekęs į Vokietiją vokiečių okupacijos metais. Neišvažiavo, nenorėjo vienų tėvų palikti. Ar galėjo žinoti, kokia kaina teks užmokėti už tokį apsisprendimą. Kaune tapo Lietuvos Laisvės kovotojų sąjungos nariu, dalyvavo aštuonių žmonių grupėje, atliekančioje specialias užduotis. Kai ši veikla buvo išaiškinta, teko patirti politinio kalinio dalią, tremtį. Ir kaip atpildas už tai -, sugrįžus į tėvynę, galimybė kurti. Ypač įsimintini G.Tamošiūnui 1995 metai, kai netoli Šiaulių, Ginkūnuose, buvo iškilmingai atidengtas ir pašventintas jo sukurtas 9 metrų aukščio politinių kalinių ir tremtinių atminimui skirtas, jų kančias ir viltis įamžinantis paminklas. - Esu laimingas, kad sugebėjau tai atlikti, - jaudindamasis kalba kitais metais septyniasdešimtmetį švęsiantis, darbštus, ištvermingas, neeilinio likimo menininkas. Gyvenimo kelias ilgas, sukurta nemažai, tačiau kūrybinių sumanymų nestinga. Tapo, piešia tarsi lenktyniaudamas su dviem dukromis, taip pat dailininkėmis. Tiesa, jos grafikės, tačiau savo kūryba džiugina tėvą, neturėjusį laimės baigti aukštojo mokslo, bet vien personalinių tapybos parodų surengusį beveik dvidešimt. Gamtos vaizdai, slėpiningas, K.Šimonio, M.K.Čiurlionio kūrinius primenantis lakios vaizduotės pasaulis - tai vis G.Tamošiūno paveikslų motyvai. Kiti saviti kūriniai - mozaikos, sukomponuotos iš kelių šimtų spalvinto medžio gabalėlių. Įprastą tokiems kūriniams skaldą pakeitusi mediena gerai sugeria dažus, o keliolika atspalvių padeda išryškinti kontūrus. Įspūdingos medžio mozaikos vaizduoja Lietuvos kunigaikščius, J.Basanavičių, V.Kudirką. Kiek kruopštumo, kantrybės reikėjo, kol visas sukūrė. Tenka skubėti, nes laikas nelaukia. Tai primena ir Justino Marcinkevičiaus "Mindaugo" Baltojo Metraštininko žodžiai: "...aš ir pats dabar nebežinau, kur čia Tikrovė, kur tik mano sapnas. O kas gi ta tikrovė: Trumpas sapnas, kurį kiekvienas vis kitaip sapnuojam. Kol atsibundam ir pamirštam viską". G.Tamošiūnas nieko nenori užmiršti. Juk iš tų, net ir pačių baisiausių, tragiškiausių jo gyvenimo metų - kūrybos versmė. Daug sumanymų jau sulaukė savo eilės. G.Tamošiūnas turi ir dar vieną svajonę: aplankyti Amerikoje, Las Vegase, gyvenančią savo seserį. Ji, vyresnė, jai sunkiau atvažiuoti. Kartais pagalvoja, kad gal neišsipildys ši šviesi viltis. Tada veja tamsią mintį, vėl grįžta prie dažų, prie savo būsimų medžio mozaikų eskizų. Atrodo, kad ir visas jo gyvenimas - mozaika, kurioje nestinga ir tamsių gabalėlių. Bet šviesių daugiau. Juk tai, kas baisiausia - jau praeityje. Kančia ir Viltis - du balti raižyti kryžiai šviečia baltumu teigdami gyvenimą. Nebus kito tokio paminklo - dar kurdamas, tai gerai žinojo. Jo negalima pakartoti, kaip ir kūrėjo gyvenimo, kuris buvo ir negailestingas, ir dosnus - G.Tamošiūnas sulaukė tėvynės laisvės, už kurią pradėjo kovoti labai jaunas - septyniolikmetis. Gedimino Tamošiūno kūrybos versmė - jo gyvenimas. Butauto Barausko nuotraukos <doc> Apie žmogų, kuris niekada neišaugs iš vaikiškų trumpikių Jovita Valeikaitė Šiandien kavinėje "Savas kampas" svečiuojasi Martynas Starkus. Jaunesniems skaitytojams jo pristatyti nereikia, o vyresniems primename, kad jis yra radijo stoties M-1 laidų vedėjas. Dirbti pradėjo 1991 metais, laikui bėgant tapo šios radijo stoties numylėtiniu. Su Martynu kalbėjomės apie viską (ir apie nieką) - populiarumą, draugystę, pinigus ir dar daug ką. Apie populiarumą "Toks jau mano darbas. Nori nenori esi girdimas ir žinomas. Jaunos panelės dažnai prašo autografų: bet, kam jie joms reikalingi, aš neįsivaizduoju. Būna ir taip, kad skambina į radijo stotį ir siūlo linksmai praleisti laiką visai nepažįstamoje kompanijoje. Aš ne prieš atsitiktines pažintis, kartais malonu susipažinti kokiame nors bare ar šiaip kur nors, bet kai paskambina į radijo stotį - visuomet atsisakau. Jiems galbūt nėra ką veikti, todėl paskambinę tikisi, kad atvažiuos Marčius ir juos pralinksmins, bet aš juk ne prostitutė. Kartais, atėjęs į kavinę ramiai praleisti vakaro su draugais, jaučiuosi nuolat stebimas, apkalbamas. Tai - ne pats maloniausias jausmas. Sklando įvairios apkalbos, pati absurdiškiausia ta, kad aš paaukojau visus savo pinigus Vilniaus arkikatedrai ir ten planuoju įrengti milžinišką šokių klubą. Bet tai geras reiškinys. Apie tave šneka, vadinasi, dar nesi užmirštas". Apie pinigus "Esu patenkintas savo uždarbiu. Bet, aišku, pinigų niekada nebūna per daug. Dažnai jų tenka skolintis, tačiau visada grąžinu. Nesu vargšelis, bet kartais paprasčiausiai neapskaičiuoju savo galimybių. Išlaidumas man ypač būdingas, be to, visiškai nemoku taupyti. Dažniausiai papildau kavinių bei barų "iždą". Mėgstu viskį ir beveik visada važinėju taksi." Apie tinginystę "Vadovaujuosi principu: tai, ką galiu padaryti rytoj, padarysiu poryt. Keikiu save dėl to, kad esu tinginys, kartais net neapkenčiu, bet nieko negaliu pakeisti. Taip buvo ir su žurnalistika. Pirmaisiais metais neįstojęs, laimę bandžiau kitąmet, vėl nesekmė - tai tęsėsi ketverius metus, ir kodėl? Ogi dėl tos pačios priežąsties: leisdavau sau pramiegoti stojamuosius egzaminus arba tingėdavau pasidomėti rezultatais, prabudęs rytą pažiūrėdavau į laikrodį ir pasakydavau sau : ai, Marčiau, kitais metais..." Tiesa, vėliau susikaupiau... ir įstojau. Tai įvyko prieš trejus metus. Tada buvo paskutiniai metai, kai buvo galima įstoti į neakivaizdinį skyrių: pasiryžau, kad turiu būtinai įstoti. Panaši istorija pasikartojo visai neseniai, kai reikėjo laikyti vairuotojo teises. Visi draugai ir kolegos ruošėsi, dirbo prie kompiuterių, o aš buvau įsitikinęs, kad ir be ypatingo pasirengimo "pralįsiu", bet, deja, šį egzaminą reikės laikyti iš naujo". Apie kompleksus "Kiekvienas žmogus turi daug kompleksų. Dažnai gailiuosi dėl savo ilgo liežuvio: pasakau nepagalvojęs ir tik po to pastebiu, kad įžeidžiau artimą žmogų. Labai nemėgstu savęs matyti ekrane, nes pradedu pykti: va, čia tu nusišneki, o čia - atrodai baisiai. Niekada nežiūriu tų laidų, kuriose filmavausi. Labai daug šneku ir todėl erzinu aplinkinius pliurpdamas įvairias nesąmones. Bet būna ir taip, kad visą vakarą sėdžiu ir tyliu, nors iškęsti nekalbėjus - sunku. Dažnai būnu nepatenkintas savimi, nes turiu daug blogų savybių - keikiuosi, nusišneku, būnu pasišiaušęs - galima būtų vardinti ir vardinti." "Viena mergina man yra pasakiusi: Marčiau, tu niekada neišaugsi iš vaikiškų trumpikių. Ji sakė labai rimtai, bet man tai buvo komplimentas, aš net padėkojau." Apie draugus "Turiu daug bičiulių. Draugų nėra tiek daug, bet mano gyvenime draugai - labai svarbus reiškinys. Nemėgstu vienatvės ir melo, bet vertinu ištikimybę ir punktualumą. Pasitikiu draugais, neįsivaizduoju savo gyvenimo be jų. Juk neįmanoma gyventi vienam. Kol kas nepraradau nė vieno draugo, jie paprasčiausiai kur nors dingsta, vėl atsiranda, niekada nėra buvę jokių pykčių ar sąskaitų suvedimo. Draugų nesirenkama, jais tampama." Giedrius, komandos ir stalo draugas: - Marčius - blogiausias mūsų komandos futbolininkas. Jis - bevalis, silpnas, neištvermingas. Taigi jis yra "blogas"... niekam tikęs... Kitą vertus, be jo mes nelaimėtume nė vienų rungtynių. Taip jau yra, kai žmogus nieko nesugeba, jam sekasi." Apie bendravimą "Koks geras bičiulis apie tave geruoju atsilieps? Visi jie mėgsta nepiktybiškai "užvažiuoti". Tuos, kuriuos gerai pažįsti ir nebijai įžeisti, - plūsti ir tokiu būdu jiems parodai savo meilę. Kiekvienas žmogus turi tam tikrų savybių, kurias galima švelniai (ir ne visuomet) pašiepti. Juk absurdiška būtų sėdėti su draugu, žiūrėti jam į akis ir pasakoti, kaip jis tau patinka, koks jis nuostabus ir geras. Tai geriau jam iškrėsti kokią nors šunybę." Apie darbą "Jau būdamas penkiolikos metų pradėjau rimtai dirbti: buvau krovikas batų fabrike, vėliau, tą patį darbą dirbau Vilniaus pieno kombinate. Vaikystėje prisiskačiau knygų, kuriose rašė, kad viską reikia pradėti nuo pat pradžių. Todėl niekada negalėjau susitaikyti su mintimi, kad esu išlaikomas. Po "pravalo" stojant į Universitetą, atėjau dirbti į UAB "M-1", tada rašiau apie muziką, vėliau įrašinėjau kasetes, po to tapau radijo stoties fonotekos direktoriumi. Ir tik visai netyčia, kai kolega neatėjo į darbą, buvau pasodintas prie pulto." Apie maistą "Nesu išrankus, dažniausiai tenka pietauti įvairiose kavinėse ar užeigose. Beje, pats moku neblogai paruošti maistą ir, po velnių, ne tik kiaušinienę. Tiesa, apie kiaušinienę. Mano tėčiui dažnai tekdavo mus su broliu išleisti į mokyklą, taigi jis ir pusryčius paruošdavo. Iškepdavo paprastų paprasčiausią kiaušinienę, tik ji vadinosi kažkaip įdomiai - "legrioli". Ką tai reiškia, mes iki šiol nežinome, bet ji buvo nepakartojama." Apie ateitį "Viskas dar tik prasideda, esu ambicingas žmogus ir negaliu sustoti ten, kur esu. Kol kas dar nežinau, ko noriu, bet esu tikras, kad kai suvoksiu - pradėsiu žingsniuoti prie tikslo. Karjeristas? Ne, aš - ne karjeristas, šis žodis nuo pat vaikystės man skamba kaip keiksmažodis. O asmeninį gyvenimą linkęs piešti rožinėmis spalvomis: šeima, trys vaikai, normalios gyvenimo sąlygos bei automobilis. Ir, būsiu labai geras tėvas - išdykausiu kartu su savo vaikais. Nemanau, kad kada nors surimtėsiu." <doc> Mano mokytojas Matematikas, kuris mokė ne tik matematikos Juozas Vaitkevičius 1947 m. rugsėjo vidury ryžausi eiti į mokslus. Mane traukė technika, tačiau arti tokios mokyklos nebuvo. Pasirinkau Alytaus Mokytojų seminariją. Ten sutiktam mokytojui nedrąsiai išdėsčiau savo norus. Mokytojas paklausė, kur aš buvau iki šiol?! Priėmimas baigtas, klasės sukomplektuotos. Jis man patarė ramiai grįžti į kaimą. Matyt, liūdnai atrodžiau, kad mokyklos valytoja nugirdusi mūsų pokalbį, ėmė mane raminti ir patarė kreiptis į direktorių: jis tikrai padėsiąs. Direktorius atidžiai išklausė, patvirtino, kad visi mokiniai jau priimti. Be to, ir mano išsilavinimas neatitinka seminarijos reikalavimų - reikia keturių gimnazijos klasių, o aš baigęs trimetę amatų mokyklą. Direktorius aiškino ramiai, jo dzūkiška šypsena man teikė šiek tiek vilčių. Stovėjau ir laukiau. Po trumpos pauzės paklausė: "Sakyk, ar prižadi gerai mokytis?" Galėjau prisiekti visais dievais, kad stengsiuosi. "Gerai, bet tau reikės išlaikyti matematikos ir lietuvių kalbos egzaminus..." Egzaminus išlaikiau. Prasidėjo mano kelias į pedagogiką, apie kurią tuomet neturėjau nė mažiausio supratimo. Ir mokytojo profesija manęs per daug neviliojo, bet mokytis tikrai norėjau. Vėliau sužinojau, kad direktorius nepaisė Švietimo ministerijos planų - vietoje dviejų grupių (60 moksleivių) priėmė tris. Daugiau kaip 90 moksleivių. Kadangi tuo metu mokytojų labai trūko, ministerija neprieštaravo... Direktoriui, matematikos mokytojui, visi mokiniai buvo lygūs, visi geri, nors matematika ne kiekvienam sekėsi ir charakteriai skirtingi buvo. Klasėje parinkdavo skirtingas užduotis, namų darbams skirdavo minimalias užduotis ir sakydavo: "Jei kas atliks ir norės daugiau išmokti, dar išspręskite papildomai" - ir nurodydavo, ką galima atlikti. Mes, žinoma, stengėmės atlikti viską. Buvo gėda nepaklusti. Mokytojas visada turėjo sąsiuvinį su visų mokinių pavardėmis - prie kiekvienos kruopščiai žymėdavo užduotį, rezultatus, pastabas... Netikrumas ir baimė lydėjo anas mūsų dienas. Imdavo ir dingdavo klasės draugas - suimdavo ar ištremdavo jį ar pats į mišką pabėgdavo. Direktorius, kai paskambindavo iš KGB ir teiraudavosi vieno ar kito mokinio, prašydavo palaukti, kol išsiaiškins. Skubėdavo į klasę ir, jeigu rasdavo mokinį, patardavo: "Vaikeli, bėk. Tavęs jau ieško". O saugumiečiams pranešdavo, kad toks mokinys į mokyklą neatėjo. Už tai direktorių gerbėme, juo pasitikėjome. Jį, kairuoliškų pažiūrų žmogų, užėjus rusams, paskyrė apskrities Švietimo skyriaus vedėju. Šio darbo ėmėsi entuziastingai. "Deja, - rašė prisiminimuose Mokytojas, - į pabaigą teko daug pergyventi ir net nusivilti. Stalino-Berijos įsakymu 1940 metais birželio 14 dieną nelauktai ir netikėtai iš mūsų apskrities buvo ištremta apie 80 mokytojų. Tai mane tiesiog sukrėtė. Kuo pakeisti tuos išvežtus mokytojus?.. Birželio keturioliktą dieną buvau iškvietęs mokyklų vedėjus į skyrių pasitarti. Kas gyveno toliau nuo Alytaus, į pasitarimą išvyko dar naktį. Tad enkavedistai kai kurių vedėjų jau nerado namie. Dėl šios priežasties buvau pašauktas į KGB: užsipuolė mane grąsindami revolveriu, kad aš jiems planą suardžiau tuo savo kvietimu... žadėjo, jei neras tų mokytojų, su manim susitvarkyti. Metęs viską į šalį, skubiai nuvykau į Švietimo ministeriją ir pranešiau apie padėtį pačiam ministrui Venclovai (buvusiam savo mokiniui. - J.V). Venclova tiesiog už galvos susiėmė, sakydamas, kad jis jokiu būdu to nelaukė..." Vokiečiams užėjus, Mokytojas vėl sielojosi dėl okupantų skriaudžiamų Lietuvos žmonių, gelbėjo nuo mirties. Į pagalbą pasikvietęs mokytoją Bajerčių (kurį vėliau KGB nukankino), nuo mirties išgelbėjo žydo gydytojo Belkino šeimą, globojo ją visą hitlerinės okupacijos laiką. Dar 1919 m. jis su grupele kitų entuziastų: A.Balynu, A.Geniušu, S.Slavėnu senose apirusiose Alytaus kareivinėse įrengė mokyklą. Buvo paskirtas pirmuoju jos direktoriumi. Mylėjo, globojo mokytojus ir mokinius. Gimnazistai, pritrūkę pinigų, skolindavosi jų iš direktoriaus. Tik skolindamas perspėdavo: "Neleiskite pinigų saldainiams"... 1933-iaisiais 47 metų Mokytojas laisvamanis buvo "išleistas" į pensiją. Tuometinis švietimo viceministras K.Masiliūnas taip paaiškino: "Jūs darote didelę įtaką moksleiviams. Žinoma, neigiamą. Ar ne geriau jums būtų eiti į pensiją". Ir "pensijoje" tęsė pedagoginę - literatūrinę veiklą. Išleido šešis ar daugiau matematikos vadovėlių. Vilniaus Pedagoginio universiteto prof. V.Bliznikas, buvęs Jo mokinys, prisimena: "Mokiausi iš jo uždavinynų mąstyti. Jie buvo gerai sutvarkyti, gera metodika. Uždavinynuose buvo daug istorinės medžiagos, užduočių, reikalaujančių praktinių, ūkinių žinių ir mokėjimo, vertė taikyti matematiką gyvenime. Vadovėliai buvo nuoseklūs, logiški". Deja, Lietuvą okupavus rusams, ši Mokytojo veikla nutrūko prieš jo valią. Rašė leidykloms, "Tiesai", kreipėsi į Švietimo ministeriją, prašė savo buvusių mokinių (A.Venclovos, J.Būtėno ir kitų) paramos, kad jam būtų leista rašyti matematikos vadovėlius, kitas mokymo priemones, tačiau viskas veltui. Visi mokykliniai vadovėliai buvo verčiami iš rusų kalbos. Net ir lietuvių kalbos vadovėlius tikrino Maskvos cenzūra. Paskutinė Mokytojo knygelė "Skaičiuokime greit" pasirodė 1961 metais. Ir pats vengė staigių, neapgalvotų naujovių mokykloje. Profesorius V.Liutikas mena Mokytojo žodžius: "Neskubėkite su tomis srovėmis: matematika ir pedagogikos rūmas buvo kuriamas tūkstančius metų, pagrindiniai jų principai, struktūra yra išmėginti laiko. Jie laikys ir toliau, o srovės pasuks vieną kitą verpetą ir vėl bus priverstos duoti kelią tūkstantmetei tėkmei". Šie pranašiški Mokytojo žodžiai yra labai aktualūs mums ir dabar. Mūsų Mokytojas savo pedagogine - šviečiamąja veikla įrašė gražų puslapį į visos Lietuvos švietimo istoriją. Mes, Alytaus Mokytojų seminarijos auklėtiniai, juo didžiavomės, džiaugėmės, kad esame jo mokiniai. Jis mums - MOKYTOJO idealas, kuriuo ir patys mėginome sekti. Deja, mokytojas - "paprastas mirtingasis". Ateina laikas ir tenka nusilenkti kukliam antkapiniam paminklui su užrašu "MOKYTOJAS KLIMAVIČIUS KAZYS 1886.X.18-1972.II.16". Mokytojas Kazys Klimavičius. Jau mokytojai, su savo mokytoju 1971 metais. <doc> Kas griauna chrestomatinį lietuviško lyrizmo mitą? Šį sezoną Jaunimo teatre savo spektaklius - G.Biuchnerio "Voiceką" (rež. C.Graužinis) ir "99 muražus" (rež. V.Grabštaitė) - pradėjo vaidinti Lietuviško teatro naujosios kartos bendrija. APie jos įkūrimą, darbo principus, specifiką, tikslus ir spektaklius pasakoja režisierius Cezaris Graužinis: "Šios bendrijos nariai - keturiolika Muzikos akademijos aktoriaus meistriškumo specialybės paskutinio kurso studentų. Bendrija sukurta tam, kad būsimieji aktoriai, baigę studijas, neišsiskirstytų, neišsibėgiotų kaip tarakonai po įvairius teatrus... Kiekvienais metais Akademiją baigia įdomūs studentai, tačiau jie ne pasirodo profesionalioje scenoje, o pradingsta joje. Tik būdami kartu jie gali ilgesnį laiką išlikti saviti, sukurti naują teatrą. Noriu pamėginti minėtą kursą paversti nepriklausoma trupe, galbūt neturėsiančia patalpų, be aiškios ateities, tačiau su savo repertuaru, menine programa, pasaulėžiūra. Bendrija įkurta lyg ir atsitiktinai, iš pradžių nesiekėme jokių ypatingų tikslų - reikėjo išleisti "Voiceką", t.y. išspręsti lėšų, salės nuomos ir kitas problemas. Suradus rėmėjus, reikėjo "įsiregistruoti" tam, kad galėtume turėti sąskaitą banke. (R.V.: Pirmieji bendrijos rėmėjai - Vilniaus griežtojo režimo pataisos darbų kolonija!). Nauja teatro įkūrimo idėja kilo vėliau. Po sėkmingos "Voiceko" premjeros Vilniuje (ir pripažinimo Amsterdame vykusiame tarptautiniame teatro mokyklų festivalyje "IT s") Jaunimo teatras pasiūlė mums trečiadieniais vaidinti didžiojoje scenoje. Kadangi bendrijos santykiai su Jaunimo teatru grindžiami komercija, nesijaučiame skolingi. Mūsų planai, - jei iš penkių spektaklių trys būtų labai geri, o du tiesiog geri, turėtume ir tikrą savo veidą, ir starto aikštelę. Dirbdamas su bendrijos aktoriais, stengiuosi kurti tokius spektaklius, kokių Lietuvoje nėra, ieškau tokios stilistikos, kokios nerandu kituose teatruose. Iš kitų Muzikos akademijos studentų bendrijos nariai išsiskiria geru muzikiniu pasirengimu. Vokalo discipliną jiems dėsto Jūratė Grickienė ir Arūnas Malikėnas. Beje, kurdamas "Voiceką", netiesiogiai rėmiausi būtent japonišku suzukio trenažu. Jį palyginčiau su koncentracijos stovykla, nes kartais aktoriaus kūnas patenka į itin ekstremalias situacijas, provokuojančias jo energetiką, sugebėjimą transliuoti kryptingą energetinę iškrovą, emocijas. Suzukio mokykla moko susikaupti vienam dideliam tikslui ir intensyviai jo siekti. Žiūrovai tai jaučia... Norėtųsi, kad publika "Voiceko" spektaklį suprastų kaip įvykusį faktą, o ne kaip papasakotą istoriją. Tikiu, jog teatro prigimtis - kaupti ir skleisti tokią energiją, kurios žmogus negauna kasdienybėje. Todėl aktorius negali būti suglebęs ir kasdieniškas. Net vaidindamas labai įprastą situaciją, turi atskleisti jos universalumą. Žiūrovas ateina į teatrą - susijaudinti. Todėl jį reikia juokinti iki ašarų arba... padaryti taip, kad jis išsiverktų. Nėra bjauresnio teatro negu nejaudinantis ir šaltas. Netikiu, kad teatras gali skverbtis tik į intelektą. Jis turi žiūrovui taikyti į širdį (ir ne į suakmenėjusią, o - į gyvą). Reikia pajausti tai, kas publikai ypač svarbu. Kūrybos procese apie būsimo spektaklio stilių ir formą galvoju mažiausiai, nes tai yra tik priemonė, instrumentas temai išreikšti. Bet... jei scenoje kas nors vaikščioja ant ausų, tačiau neturi ko pasakyti, iš teatro išeinu spjaudydamasis... Atėjęs dėstyti bendrijos nariams aktoriaus meistriškumo, radau juos išsigandusius, bijančius bandyti, rizikuoti, suklysti. Repetuodamas "Voiceką" (spektaklį apie jautraus, pažeidžiamo, gyvo žmogaus susidūrimą su numirėliais, kurių esama bet kurioje santvarkoje, valstybėje, mieste...) norėjau juos išlaisvinti. Todėl stengiausi, kad jie patogiai jaustųsi ir būtų arčiausiai savęs, kad jiems nereikėtų savęs keisti, lįsti į stereotipus. Manau, jaunas aktorius, išėjęs į sceną, neturėtų stengtis ko nors mėgdžioti, kopijuoti, tereikia atskleisti jo energijos ir valios išteklius. Atrasti jame tai, ko Lietuvos teatre dar nebuvo - naują originalią asmenybę. Jei jauną aktorių lydės sėkmė, jam teks dirbti su daugybe režisierių ir susidurti su įvairiausiais reikalavimais. Tai, kas vienu atveju bus vertinama kaip privalumas, kitur - kaip trūkumas. Todėl būsimas aktorius turi surasti savo žmogiško (aktorinio) žavesio amplitudę, japonai pasakytų "hamen" - savo sielos ir kūno žiedą. Aktorius turi jausti, kuo jis žavus, patrauklus, ką jis gali pasiūlyti, parduoti. Nebijau šio žiauraus žodžio, nes gyvenimas yra daug žiauresnis... Svarbiausia - jaunus aktorius taip įgelti, kad jie išeitų iš Muzikos akademijos kaip alkani skalikai - energingi, alkani darbui ir alkani rizikai, be kurios jokių didelių meninių rezultatų dar niekas niekada nepasiekė. Aktorius, scenoje nebijantis rizikuoti savimi - kūnu, emocijomis, intelektu - bus įdomus bet kuriam režisieriui ir bet kuriam žiūrovui. Bendrijos aktoriai yra azartiški, pasiutę, kartais ir "pablūdę", - man tai gražu. O žiūrovai Lietuvos teatre, manau, yra pasiilgę kontakto su "blūdo", rizikos, pasiutimo energija. Reikia laužyti lietuviško temperamento mitą, chrestomatinį lietuvių lyrizmą... Vargu ar lietuvių kultūra tokia lyriška - juk mūsų pasakos, ko gero, žiauriausios pasaulyje. Mitą apie lyrizmą bus sukūrę XX a. neoromantikai... Po "Voiceko" susilaukėme mums patiems malonių priekaištų, jog sukūrėme pernelyg "rimtą", "liūdną" spektaklį. Taigi kitam darbui pasirinkome Bomaršė "Sevilijos kirpėją". Tai turėtų būti dramos spektaklis su rinktiniais Rosinio operos šlageriais. Aktoriai, kurie sugeba išlaikyti labai drausmingo stiliaus spaudimą, galės padūkti, paišdykauti, aktorine prasme "padžiazuoti". Nėra reikalo susigalvoti kokios nors kaukės ir su ja suaugti tiek, kad būtume ištikimi vienai stilistikai, vienai estetinei ar idėjinei programai. Sukūrus spektaklį, jo stilistika, tema pasidaro neįdomios. Kad neeksploatuočiau savo atradimų, ieškau priešingybių. Užrašė Ridas Viskauskas Cezaris Graužinis (kairėje) repetuoja G.Biuchnerio "Voiceką". Scenos iš bendrijos spektaklio "Voicekas". S.Balandžio nuotraukos <doc> "GK" interviu Turto bankas - naujausias ir "blogiausias" šalies bankas Artūras Mankevičius Lapkričio 21 dieną Lietuvos bankas nusprendė įregistruoti Turto banką. Praėjus kelioms valandoms po šio sprendimo, susitikome su paties "blogiausio" Lietuvoje, Turto banko valdybos pirmininku, ekonomikos mokslų daktaru Eugenijumi Maldeikiu. Paties blogiausio todėl, kad pagrindinė jo paskirtis - nustatyta tvarka ir sąlygomis perimti iš šalies bankų vadinamąsias blogas paskolas ir kitą turtą, organizuoti lėšų ar turto išieškojimą iš skolininkų pagal perimtų blogų paskolų sutartis. Šiam bankui taip pat bus patikėta valdyti atgautą turtą ir organizuoti jo pardavimą komerciniais pagrindais. Šiuo metu tik įkurtas Turto bankas perims apie 800 milijonų litų "blogų" paskolų, iš Lietuvos akcinio inovacinio (LAIB), Taupomojojo ir Valstybinio komercinio bankų bei "Aurabanko". Turto bankas kuriamas iš reorganizuojamo "Aurabanko". Dalis jo darbuotojų pakviesti į Turto banką. Šiuo metu banke dirba daugiau kaip 60 darbuotojų, bet ateityje specialistų turėtų būti daugiau. Pats dr. E.Maldeikis (beje, "GK" skaitytojams pažįstamas iš savo aštrių analitinių savaitininko apžvalgų ir kitų straipsnių) atėjo iš privataus verslo - jo vadovaujamo, šalies ir užsienio specialistams žinomo Ekonominių tyrimų centro. - Nuo nepriklausomybės atgavimo iki šios dienos "nusigyveno" ar buvo "nugyventi" 13 šalies komercinių bankų, kuriems atšauktos licencijos. Ar Turto bankas rūpinsis ir kitų kredito įstaigų blogomis paskolomis, dingusiais indėliais, prapuolusiomis įmonių sąskaitomis? - Pagal įstatymus mūsų veiklos sritis yra apribota trimis minėtais komerciniais bankais, kurių kiekvieno aktyvai didesni negu 400 milijonų litų, bei "Aurabanku". Mes išperkame jų "blogas paskolas", mokėdami už jas Vyriausybės vertybiniais popieriais (VVP), tai yra Vyriausybės įsipareigojimais. Valstybė šiuos tris bankus restruktūrizuoja ir rengiasi privatizuoti. Iki pavasario numatoma pasirengti grąžinti blogas paskolas. - Taigi žmonių viltis, kad Turto bankas padės jiems atsiimti prarastus indėlius iš bet kurio bankrutavusio banko, "neatitinka tikrovės"? - Mažieji bankai, kurių veikla sustabdyta, nėra mūsų veiklos objektai. - Blogos paskolos bus padengiamos Vyriausybės vertybiniais popieriais. Vadinasi, valstybė, tai yra mokesčių mokėtojai, turi "sumesti" lėšas, kuriomis bus užglaistyta netikusi arba ir nusikalstama kai kurių bankininkų veikla? - Šiems bankams restruktūrizuoti iš tiesų skiriami mokesčių mokėtojų pinigai, tačiau jie turės grįžti. Pagrindinis Turto banko uždavinys - rūpintis, kad būtų maksimaliai grąžintos bankams pertvarkyti skirtos valstybės lėšos. Tiesa, daugeliu atvejų paskolos buvo išduotos nesilaikant normatyvų reikalavimų arba paprasčiausios ekonominės logikos, kredituojami "savi" verslininkai, draugai, pažįstami ir panašiai. Dėl to maža tikimybė, kad patys šias paskolas išdavę bankai sugebėtų išieškoti blogas paskolas. Turto banke tuo užsiims žmonės, kurie visiškai nesusiję su minėtomis blogomis paskolomis. Su kiekviena tokia paskola ar jų grupėmis specialistai dirbs individualiai, nes kiekvienas atvejis yra skirtingas. Mes perimsime turtą, kuris buvo užstatytas išduodant paskolas, jį valdysime. Jeigu, pavyzdžiui, kalbėsime apie akcijas, tai sieksime padaryti, kad jos būtų pelningos ir parduoti. Vis dėlto reikia pripažinti, kad grąžinti dalį blogų paskolų nėra vilties. - Ar jūsų darbuotojų surinkti duomenys apie išduotas blogas paskolas, bankininkų aplaidumą, gali peraugti į baudžiamąsias bylas? - Taip. Jeigu mums analizuojant paaiškėtų, kad kai kurie faktai susiję su baudžiamąja atsakomybe, juos nagrinės kompetetingos teisėtvarkos organizacijos. - Kiek jūsų bankas perima blogų paskolų ir kokiai sumai? - Apie 600 blogų paskolų, iš kurių kiekviena didesnė kaip 0,5 milijono litų. Pagal nominalą tai sudaro apie 800 milijonų litų, tačiau jos bus išperkamos už mažesnę sumą, nes minėtos paskolos šiuo metu jau neturi tokios vertės. Šie skaičiai dar tikslinami. - Ar Turto bankas rūpinsis tik jau išduotomis blogomis paskolomis? O jeigu tokių pasitaikytų ir vėliau? - Pirmąjį blogų paskolų išpirkimą planuojame atlikti dar iki Naujųjų metų. O pagal mūsų įstatymus Turto bankas turėtų veikti 10 metų, nes tokiam laikotarpiui išleisti VVP. Tikiuosi, kad visas esamas blogas paskolas pavyks likviduoti per 7-8 metus. Bet tai priklauso nuo bendros ekonominės situacijos, investicijų ir kitų poveikių. - Koks blogų paskolų grąžinimo mechanizmas? - Mes remsimės Lietuvoje galiojančiais dokumentais, jie nėra specialiai sukurti mūsų bankui. Taip pat vadovausimės ir Vakarų valstybių analogiškų institucijų patirtimi bei praktika. Ypač glaudžiai bendradarbiaujame su Švedijos kolegomis. Taip pat mums padeda Pasaulio bankas, Jungtinių Amerikos Valstijų pagalbos agentūra USAID, PHARE programa. Siekiame perimti kuo daugiau patirties ir nekartoti buvusių klaidų. - Ar būdamas naujame, valdiškame poste galite vertinti buvusių vyriausybių politiką bankininkystėje? - Kas buvo, tai buvo... Be abejo, padaryta klaidų, priimta neracionalių sprendimų. Po bankų krizės buvo kalbama apie gelbėjimo planą, kad "viskas aišku", nors iš tiesų tai buvo labiau vizija nei realus planas. Tačiau dabar bankininkystėje padėtis pastebimai gerėja. Per trumpą laiką pavyko įveikti paniką, netgi pasiekti svarių rezultatų, bankai yra stabilesni. Sugriežtėjo ir Lietuvos banko kontrolė bei priežiūra kitiems bankams. Liūdnos pamokos niekam nepraėjo veltui, pamokančiai paveikė visų bankų vadovus. Be abejo, kaina, kurią už tai sumokėjo indėlininkai, akcininkai - nepaprastai didelė. Aš turiu galvoje ne tik finansinę kainos išraišką, bet ir kritiškai sumažėjusį pasitikėjimą Lietuvos bankų sistema ir šalyje, ir užsienyje. Dr.E.Maldeikis sutiko, kad jo vadovaujama įstaiga turi paradoksalų pavadinimą - Turto bankas valdo minusinį turtą. Žilvino Jasio nuotrauka <doc> Atviras laiškas bosui Tomas Arūnas Rudokas Jūsų Šviesybe, Jūsų Ekscelencija, tebūnie Jūsų valia kaip danguje, taip ir žemėje, ir šviesa, ir tiesa Jus žingsnius telydi! Jūsų Prakilnybe, į Jus drįsta kreiptis Jūsų pavaldinys, nuolankus tarnas, prisiekęs plunksnagraužis, nedrįstantis pakelti akių nuo popieriaus lapo. Regiu Jūsų akyse klausimą: kas paskatino mane kreiptis į Jus? Ir dar raštu! Betgi žinau, kad žodžiai nepasieks Jūsų sosto, o raštas - tai vis dėlto šioks toks dokumentas. O parašyti Jums paskatino ne kas kitas, o pats gyvenimas. Ne moteris, kurios siūlo ieškoti prancūzai, ir ne kaimynas, kuris padeda ne savo žmonai namų ūkyje, teisėtam vyrui išvykus į komandiruotę. Tiesą sakant, nesu garantuotas, kad mano laiškas pasieks Jūsų akis ir ausis. Nes Jūs pats esate nematomas, negirdimas, neapčiuopiamas ir nepagaunamas. Bet vis dėlto Jūs esate. Taigi turiu vilties būti išgirstas. O parašyti Jums paskatino gal ne pats gyvenimas, bet, kaip pasakytų eilinis Lukiškių pilietis, to gyvenimo "bespredelas". Kitaip tariant, išvertus šį sprangų žodį į lietuvių kalbą - "beribiškumas". Skamba poetiškiau, tiesa? Tačiau gyvenimo proza užgožia poeziją, tad eilėraščių čia nerašysiu. Kalbėsiu apie gyvenimo beribiškumą, kuris pasiekė tokią ribą, už kurios, kaip rašė rašytojas Saulius Tomas Kondrotas (pats išvykęs "už ribos"), - pasaulis be ribų! Štai vieni žmonės gyvena a n t skurdo ribos. O kiti - jau u ž. Apie tuos, kurie gyvena UŽ, galima pasakyti dvejopai, t.y. žiūrint iš kurios pusės pažiūrėsi. Vieni, gyvenantys už skurdo ribos, savo tėvyne vadina sąvartyną, kiti, taip pat gyvenantys už skurdo ribos (tik iš kitos pusės), savo tėvyne vadina Niujorką arba Maljorką (Dubajus - tai tiesiog darbovietė). Yra dar viena žmonių kategorija - tai žmonės, gyvenantys a u k š č i a u, t.y. virš bet kokių ribų. Be abejo, Jūs taip pat esate iš Olimpo dievų g a u j o s. Ir, reikia pridurti, tarp Jūsų "beribiškumo" ir mūsų "bespredelo" žiojėja neperšokama bedugnė. Tie, kurie mėgino peršokti, įšoko tiesiai į bedugnės nasrus. Jūsų "beribiškumas" - tai neribota valdžia ir laisvė, o mūsų "bespredelas" - šios Jūsų valdžios ir laisvės rezultatas. Mūsų "bespredelas" Jums įtakos neturi. Jūs - beribis, ir jūs visi - beribiai. Juk tiktai beribiai gali nustatyti ribas, liaudiškai kalbant, rubežius ir lubas. Visam kam ir visa ko! Kaip Jums pavyksta nubrėžti ribą dykumos smėlyje? Nematomą, bet jaučiamą. Skurdas ir smurtas - Jūsų tarnai, mūsų valdovai. Teroras - ekonominis, socialinis, moralinis ir kriminalinis - štai tas Erodas, ėdantis savo uodegą ir galvojantis, kad ji ir vėl ataugs dar didesnė ir gražesnė. Bet kokio teroro tikslas - įvaryti siaubą bei neviltį ir tokiu būdu pelnyti visišką žmonių nuolankumą, tegul ir tariamą. Baimė - dėl savo artimųjų gyvybės, dėl turto, dėl darbo, dėl ateities - vienas galingiausių valdymo įrankių. Tai žino ir legali valdžia, ir toji, nematomoji, kuri būtent dėl šios unikalios savybės yra galingesnė už legaliąją. Tiesa, ir legali, ir nelegali valdžia išstumia į šviesą savuosius m a t o m u s statytinius, kad nukreiptų šviesą nuo savęs. Tamsoje (Jums?) saugiau. Nematomi žmonės valdo matomus, kurie jaučiasi valdomi, bet nemato t i k r ų j ų valdančiųjų, todėl nesupranta įvykių eigos priežasčių. O nesupratus priežasčių, nėra ko ir kalbėti apie pasekmių (nu)matymą. Jūsų Šviesybe! Aš, nuolankus tarnas, drįstu įtarti, kad Jūsų nėra Lietuvoje: Mėnulis Jums arčiau širdies. Mobilieji bei kitokie ryšiai netrukdo Jums nei pasiekti, nei susisiekti su tolimiausiu a b o n e n t u. Deja, mes, gyvenantys a n t ir u ž skurdo ribos, Jums nepasiekiami, kaip pasakytų radijo sporto mėgėjas, ne tos bangos. Taip, skirtingos bangos skalauja Jūsų ir mūsų krantus. Ar skęstant laivui begalima išsigelbėti gelbėjimo valtelėmis, rusiškai kalbant, "šliupkomis"? O gal geriau būti ne žmonėmis, bet žiurkėmis, kurios, kaip žinia, pabėga iš tokio laivo pačios pirmos? Rankraščiai nedega, o žiurkės neskęsta. Taigi. Kas belieka žmonėms, stovintiems skirtingose r i b o s pusėse? Abipusė panieka, kova be taisyklių, fizinis ir politinis "mordobojus", nė kiek nepanašus į Žalgirio mūšį... Nei Algirdas, nei Vytautas (nors abu kunigaikščiai) nebesurinks didvyriškųjų pulkų po viena vėliava. Gal Jūs, Bose, iškeltumėte savo vėliavėlę?! Baltą, juodą ar raudoną - kaip ženklą, koks bangavimas Baltijos jūroje. Ar galima maudytis, ar pavojinga, o gal draudžiama? Tiesa, drąsuolių ir kvailių vis dar atsiranda. Jie ir skęsta dažniausiai. Drįstu įtarti, Bose, kad Jūs maudotės baseine. Gal net žaidžiate laivelių (t.y. "šliupkų") mūšį. Tuose laiveliuose sėdime mes. Jūs reguliuojate bangavimą, Jūsų visavaldė ranka lemia mūsų likimą. "Skęstančiųjų gelbėjimas - pačių skęstančiųjų reikalas!", - sakė Ostapas Benderis. Ir buvo neteisus. Skęstančiųjų gelbėjimas - tai niekieno reikalas. Skęstantysis esti žemiau vaterlinijos. Kaip kas nors - žemiau skurdo ribos. Ten, kur sąvartynas tampa tėvyne. Ir atvirkščiai. "O įvaizdis?!", - paklausite. Įvaizdžiui galimybės n e r i b o t o s, pasakysiu. Kaip danguje, taip ir žemėje. Taigi, Jūsų Šviesybe, Jūs - danguje, o mes - žemėje. Bet gal išgerkime už tuos, kurie j ū r o j e? Tegul neskęsta. Tegul būna kaip ištvermingieji graužikai. Ir šviesa, ir tiesa mūs žingsnius telydi... Su pagarba - Jūsų nuolankus plunksnagraužis, nedrįstantis pakelti akių nuo popieriaus lapo. <doc> Spalio mėnesį iš apyvartos išimta 200 mln. litų Lietuvos bankas spalio mėnesį iš apyvartos išėmė 200,7 mln. litų grynųjų pinigų. Tiek pat iš apyvartos buvo išimta tik sausio mėnesį. Pinigai išimti, parduodant komerciniams bankams ir perkant iš jų JAV dolerius. Iš viso į apyvartą spalį išleista 305 mln. litų (9,5 proc. mažiau nei rugsėjį), o išimta 506 mln. litų. LB duomenimis, spalio pabaigoje banko išleistų į apyvartą pinigų buvo 1,912 mlrd. litų, iš jų 1,826 mlrd. (95,5 proc.) - apyvartoje, o 85 mln. litų (4,5 proc.) - grynaisiais komercinių bankų kasose. Visa pinigų atsarga praėjusį mėnesį sumažėjo 7 procentais. 85 proc. pinigų atsargos sudarė išleisti į apyvartą pinigai, 15 proc. - komercinių bankų indėliai Lietuvos banke. Komercinių bankų indėlių centriniame banke per mėnesį padaugėjo 12 procentų. 80 proc. šių indėlių sudarė lėšos korespondentinėse sąskaitose, 19 proc. - privalomosios komercinių bankų atsargos užsienio valiutomis. Patikimiausi - 7 iš 13 veikiančių bankų Tik septyni iš trylikos Lietuvoje veikiančių bankų spalio pradžioje vykdė visus Lietuvos banko (LB) nustatytus veiklos riziką ribojančius normatyvus. Tai - Vilniaus, "Tauro" bankai, "Snoras", "Hermis", Ūkio, Šiaulių ir Lietuvos žemės ūkio bankai. Lietuvos banko valdytojas Reinoldijus Šarkinas paminėjo, kad kiti bankai nevykdo kurio nors vieno riziką ribojančio normatyvo. LB valdytojas optimistiškai vertina padėtį bankininkystėje. Pasak jo, labai padidėjo beveik visų komercinių bankų kapitalas, padidėjo aktyvai. "O tai - labai teigiama ir yra pagrindinė sąlyga gerinant bankų veiklą ir jų rodiklius",- sakė R.Šarkinas. Tarp teigiamų bankų veiklos požymių R.Šarkinas minėjo ir nuo liepos mėnesio didėjančius indėlius, įrodančius grįžtantį pasitikėjimą bankais. Be to, atgyja tarpbankinė paskolų rinka. Metų pradžioje bankai visiškai neskolino vieni kitiems lėšų, o šiuo metu pastebimas bankų pasitikėjimas vienų kitais. Padirbtos banderolės ant alkoholio butelių Prekybos tinkle jau pastebėta netikrų banderolių, kurios ženklina Lietuvoje gamintus alkoholinius gėrimus. Valstybinė mokesčių inspekcija informavo, kad padirbta banderolė visa švyti ultravioletiniuose spinduliuose, o tikrojoje banderolėje turi švytėti tik užrašas "Lietuva" ir popieriaus plaušeliai. Be to, padirbtoje banderolėje nėra ultravioletiniuose spinduliuose švytinčių žalių bei raudonų plaušelių, užrašas "Lietuva" matomas net be detektoriaus, o ultravioletinių spindulių šviesoje jis yra neryškus. Padirbtų banderolių šonuose nėra įpjovų, gali kartotis banderolių numeriai, aukso spalvos taškai jose yra gerokai didesni už etaloninius. Valstybinės mokesčių inspekcijos alkoholio ir tabako gaminių kontrolės skyrius primena prekybininkams, kad jie privalo atidžiai tikrinti iš gamintojų bei didmeninio prekybos tinklo gaunamus alkoholinius gėrimus, kokiomis banderolėmis jie paženklinti. Už falsifikuotais ženklais pažymėtų gėrimų realizavimą ar jų laikymą prekybos vietose atsakomybė tenka prekybos organizacijai. Už minėtųjų reikalavimų pažeidimą prekybininkams numatyta bauda nuo 10 iki 20 tūkst. litų su prekių konfiskavimu. Be to, už prekybą alkoholiniais gėrimais su padirbtomis banderolėmis iš įmonės gali būti atimta prekybos alkoholiu licencija. Grūdų perdirbėjai skolingi 36 milijonus litų Lietuvoje iki šiol grūdų perdirbimo įmonės nupirko beveik pusę milijono tonų rugių, kviečių, miežių, grikių. Palyginti su praėjusių metų tuo pačiu laikotarpiu, jų nupirkta 52 procentais daugiau. Beje, pašarinių grūdų supirkta apie 150 tūkstančių tonų, tai tris su puse karto daugiau negu pernai. Tačiau jų atsargų nepakanka, teks dar iš užsienio atsivežti apie 100 000 tonų grūdų. Šie skaičiai buvo minimi įvykusioje Grūdų perdirbėjų asociacijos ataskaitinėje konferencijoje. Kaip informavo Grūdų perdirbėjų asociacijos prezidentas Linas Kirkilis, šiemet gerokai daugiau supirkta kviečių. Tuo tarpu rugių dar trūksta, jų šiuo metu supirkta tik apie 80 tūkstančių tonų - vos didesnė pusė reikiamo kiekio. Jų trūksta todėl, kad žemdirbiai rugių mažiau buvo pasėję, paprastai jų būna mažesni negu kitų javų derliai. Kadangi tenka atstatyti buvusį valstybės rugių rezervą, iš kurio pavasarį jie buvo paimti ir sumalti, Vyriausybė leido importuoti 100 tūkstančių tonų rugių. Šiuo metu grūdų perdirbimo įmonės žemdirbiams dar skolingos už pristatytus grūdus 36 milijonus litų. Grūdų perdirbimo įmonių galimybės ribotos, nors šiemet bankai skiria gerokai daugiau kreditinių išteklių negu pernai. Labai aktyviai veikia Vilniaus bankas, kuris pirmą kartą šiais metais jau skyrė apie 80 milijonų litų paskolų. Kuriamas mėsinių galvijų veislynas Šilutės kontroliniame buliukų penėjimo ūkyje pradėtas kurti mėsinių galvijų veislynas. Šiuo metu čia jau laikoma 40 Šarolė veislės galvijų. Kaip Eltos korespondentui sakė Žemės ūkio ministerijos Žemės ūkio departamento direktorius E.Kamarūnas, Lietuvoje mėsinius galvijus būtų tikslingiausia veisti Nemuno užliejamose pievose ir Rytų Lietuvos vietovėse. Mat ten grūdų gamyba bei techninių kultūrų auginimas yra nepelningas, be to, nelengva supirkti ir pieną. Veislinės gyvulininkystės specialistai žemdirbiams, norintiems auginti mėsinius galvijus, siūlo kurti bendrus su užsieniečiais tokio profilio ūkius. Užsienio partnerių įstatinis kapitalas būtų formuojamas atvežant vienos ar kitos veislės mėsinius galvijus. <doc> Mano verslas Agluonėnuose gyvena Jonas Adomas Putrius Kad sėdintis prasėdi, o einantis kelią nueina, ne tik iš pasakojimų žinome, bet ir patys patiriame. Klaipėdos rajono Šernų girininkijoje 1975-aisiais pasirodęs Jonas Čepas kišenėje turėjo Lietuvos žemės ūkio akademijos miškininkystės specialisto diplomą. Kai po penkerių darbo girininkijoje metų Agluonėnuose prireikė apželdintojo, Jonas kibo į naują veiklą. - Gyvenvietės statyba vyko pagal "popieriuje braižytą planą", - sako Jonas. Tarp gyvenamųjų namų ir prie jų priderintų ūkinių pastatų likdavo didžiuliai tuščios žemės plotai. Tad Jonas ir turėjo rūpintis, kad čia "vėjai nešvilpautų". Dar dirbdamas Šernų girininkijoje jis įsitikino, kad šiuose kraštuose geriausiai prigyja ir auga paprastosios pušys. Per dvylika metų Agluonėnuose jis tiek prisodino pušų, kad jau ir nebesuskaičiuoja. Sodino Jonas Čepas ne tik pušis. Atsirado vietos ir beržui, ir ąžuolui. Kasdien vis gražėjantys Agluonėnai glostė Jono savimeilę. Juk nėra miškininkui geresnio atpildo, kaip jo pasodinto medžio ošimas. Pasak Jono, apželdintojui daugiausia darbo pavasarį ir rudenį, tačiau ir likusį laiką jis nesėdi sudėjęs rankų. Apleistose sodybose krašto naujakuriai rasdavo dar amžiaus pradžioje naudotų įrankių ir įnagių, tikrų "anglinių prosų", lempų, pakinktų, audimo staklių... Vietoje nenustygstantis Jonas gavo tuometinio kolūkio pirmininko Alvydo Treigio "palaiminimą" įrengti etnografinę sodybą. J.Čepas ėmė raginti kolūkio valdininkus, kad padėtų įsigyti kokią nors likimo valiai paliktą sodybą. Už kelis tūkstančius rublių buvo nupirktas apgriuvęs pastatas. Kai su Jonu Čepu šiandien vaikštinėjame po gražiai sutvarkytą keturių pastatų etnografinės sodybos kompleksą, kurį prižiūri vietos gyventoja Vanda Gricienė, niekaip negaliu suprasti, iš kur toks Jono užsispyrimas. Trejus metus, dieną, o kartais ir naktį, Jonas su savanoriais ar kolūkio samdytais pagalbininkais triūsė, klojo šiaudų ir nendrių stogą, valė sienas, daug ką restauravo, rinko eksponatus. Atgimimo metai Jonui sukėlė naujų rūpesčių. Paskutiniais sovietmečio metais jis garsėjo kaip kolūkio turto švaistytojas. Etnografinė sodyba vietos nomenklatūrinei "šviesuomenei" tiek tebuvo reikalinga kaip kumeliukui penkta koja, o juo labiau - etnografinis ansamblio ir klojimo teatras, kurį Jonas taip pat suorganizavo. Agluonėnų žmonės mielai traukdavo į klojimo teatrą, kuris per 7 metus dar parodė apie 40 spektaklių. Kasmet rodo po premjerą, o Žemaitės "Tris mylimas" - ne vieną kartą. 1990-aisiais J.Čepas pirmas pradėjo ūkininkauti. Pirmas ir Lietuvoje užveisė 3 ha svarainių plantaciją, porą metų buvo vienintelis svarainių sodinukų tiekėjas. Beje, svarainių auginimo sumanymą parsivežė iš kelionės po Latviją. 1990 m. įstojo į Ūkininkų sąjungą. Tada Ūkininkų sąjungos nario bilietas buvo gerbiamas, o ūkininkas - vertinamas. Trąšos, kuras, degalai, tepalai, inventorius - pirmiausia pradėjusiems ūkininkauti. - Pirmalaikiai Seimo rinkimai sunaikino ir pagarbą ūkininkui, - apgailestauja Jonas. Paskutinieji penkeri metai keletą kartų Joną "spaudė prie sienos". Liaudies meistrystės Joną mokė, ragino ir guodė Jurgių kaimo šviesuolis ir visų amatų meistras Vytautas Majoras. Todėl ir rengėsi statytis sodybą, nes svarainių laukas mažai turėjo pelno, įtikti užsienio pirkėjui, vokiečiui ar švedui, - sunku. Lietuvoje svarainis - lietuviška citrina - nereikalingas daiktas. Šiandien J.Čepas pasakoja apie savo sutvarkytas Agluonėnų kapinaites, išsaugotus senuosius metalinius kryžius, apie įkurtą Lietuvininkų parką, "Jono" kalnelį, kurį kartu su klaipėdiečiu skulptoriumi Justinu Mickevičiumi projektavo, klojo taką, statė Gedimino stulpus su aukuru. O atkalnėje pastatė Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimo paminklinį akmenį. O dabar - apie Jono Čepo smuklę. Neprarasdamas vilties, kad grožis ir gėris nugalės priešingas jėgas, Jonas ėmėsi įgyvendinti seniai puoselėtą svajonę. - Etnografija turi tarnauti žmogui, - toks šiandieninis Jono gyvenimo tikslas. Ir ši gaida Jono sieloje skamba dar nuo tada, kai restrauravo etnografinę sodybą. Ardamas žemę, statydamas, skobdamas kaimynams kryžius, Jonas prie namų esančiame pušynėlyje tyliai kūrė dar vieną "stebuklą" - statė tikrų tikriausią etnografinį kompleksą. Įrengė barą, surentė pirtį, iš akmenų - originalų baseiną, dabar stato dvivietį "etnografinį viešbutuką". Čia galės apsistoti dvi šeimos. Pakeleivis galės pasivaišinti "Agluonėnų" kepsniu, firminiais šašlykais, "Juozo" alumi. Kalbėti apie savo ketinimus šeimininkas neskuba. Bet kai ką pasako. Netoliese esančiame tvenkinyje karpį ar karosą leisiąs pasigauti, vietoje išsikepti. Tiek pačioje smuklėje, tiek ir pirtyje Jono surinkti velniai, girnos, įvairūs senoviniai rakandai, ant vežimo rato sumontuota "liustra" nukelia mus į žmogaus prigimčiai mielą, nors ir netolimą senovę. Į Agluonėnus atvažiuojančio pakeleivio akį traukia turbūt vienintelis Lietuvoje vėjarodis su ąžuole išskobtu užrašu "K A R Č E M A". Nebuvusiam Agluonėnuose ir nemačiusiam čia Jono Čepo darbų patarčiau: užsukite, nesigailėsite! Jono Čepo sodyba. <doc> Pradžia - "stabdžių" tabletės Laima Matviekienė Visuomenę sudrebino žinia, kad Lietuvoje ŽIV paplito ir tarp mokyklinio amžiaus vaikų. Daugiausia sergančių AIDS yra Klaipėdoje. Ta žavioji Baltija atplukdo didžiausius laivus ir mažus, mirtį nešančius maišelius, tablečių dėžutes, kurių laukia narkomanai. O narkomanija labai susijusi su AIDS. Dviejų Klaipėdos moksleivių ir jų šeimų nelaimė neatsitiktinė. "Šiuos atvejus Klaipėdoje lėmė gyvenimo būdas", - teigia Lietuvos AIDS centro gydytoja Julija Rakitskienė. - Panagrinėję Klaipėdos pacientų socialinę aplinką, jų gyvenimo įpročius, matome, kad jie niekuo nesiskiria nuo kitų mūsų šalies miestų įvairių specialybių žmonių gyvenimo būdo, - sako gydytoja. - Juk ne tik uostamiestyje jau daugelį metų vartojami "stabdžius nuimantys" preparatai: tabakas, alkoholis. Jie laikinai sumažina įtampą, leidžia drąsiau bendrauti su nepažįstamais žmonėmis. Tie kontaktai paskatina sueitį, kurios baigtis gali būti liūdna. Gyventi lieka visai nedaug Klaipėdoje ŽIV virusu yra užsikrėtę 25 žmonės, Vilniuje - 14, iš viso infekuotų yra 46. Sergančių AIDS negalima išgydyti. Be to, tai psichologinė trauma visai šeimai. Sunku tėvams, kai serga septyniolikmetis, kai žinai, kad jam liko gyventi tik 10-12 metų. Būna ir taip, kad šeima nenori sutikti su tokia gyvenimo būdo problema. Ieškoma kaltų kitur. Ir tų klaipėdiečių moksleivių tėvai, ko gero, sakys: "Apie tai mes vaikui nekalbėdavome. Mūsų vaikai nesuvokė gyvenimo prasmės, jiems to neišaiškino nei mokytojai, nei aplinkiniai žmonės, su kuriais bendravo". Vaikai auga gatvėje, jie neturi užsiėmimo, neturi darbo, negali išeikvoti energijos nedarydami žalos sveikatai. Ir du Klaipėdos vaikinai sakė: "Jei jau kuo ir esam užsikrėtę, tai tuo užsikrėtę ir visi mūsų miesto narkomanai". Ką gali žinoti... Bendraukite su savo vaikais Jaunimas diskotekose be "stabdžių atleidimo" jau nebemoka linksmintis. Jiems reikia dirbtinai sukelti euforiją, tuomet pakanka energijos šėlti, dūkti. Kas bus po to, jų nejaudina. "Pasiekėme kritinę ribą, - samprotauja gydytoja J.Rakitskienė. - Reikia susimąstyti, ar norime išlikti kaip tauta, turėti normalias šeimas, gyventi kaip padorūs žmonės. Jaunimas paklūsta tėkmei, ieško laikinų malonumų. O po dešimties metų ieškosim kaltų, teigsime, kad kas nors laiku nepasekė, nesustabdė. Mokytojai, medikai, Bažnyčia ar visuomeninės organizacijos šito nepadarys. Privalome sukrusti visi. Daug galėtų padaryti visuomeninės organizacijos, jos savo renginių programose turi atkreipti dėmesį į pragaištingą dirbtino linksmumo baigtį. Negerai, kad tėvai ne visada žino, kas vyksta mokyklose, mažai bendrauja su savo vaikais. Kai gydytoja tėvų susirinkime pasakė, jog šioje mokykloje yra vartojami narkotikai, tabletės, klasės vadovė išdrožė: "Mama sakė, kad tu rūkai, kad leidiesi narkotikus, kad mėginai tablečių"... "Mama, ką tu man padarei, kaip man dabar apsiginti?" Štai kaip viskas susiklostė, nes ir tai girdėję kiti tėvai nesusimąstė, gal ir jų vaikas tuo užsiima? Juk VI-VIII klasių moksleiviai labai smalsūs, energingi. Pasitaikius progai nevengia viską išmėginti. Vienas toks mėginimas Klaipėdoje baigėsi ŽIV infekcija! Tabletė - taip pat narkotikas Medikams kelia nerimą vyraujanti nuomonė, kad "žolelė" tabletė - ne narkotikas. Tai klaidinga nuomonė. Ką daryti, kad ją pakeistume. Juk mes, suaugusieji, įtaigiai protestuoti nemokame. Tačiau tylėti negalima. Apie kylančia grėsmę turi žinoti mokytojai, tėvai, patys vaikai. Ne tik IX-X klasių moksleiviai, kurie jau pradeda bendrauti kaip suaugę žmonės. Išgėrusi alkoholio nėščia moteris pakeičia savo būsimojo vaiko nervų sistemos ląstelių veiklą taip, kad jis užaugęs ieškos alkoholio. Alkoholio poveikis ląstelėms panašus į narkotikų poveikį. Jeigu žmogui nebeužteks alkoholio, jis ieškos narkotiko. Ar žinome, kad šį potraukį užprogramavome per pirmuosius tris mėnesius arba net viso nėštumo metu, kai to vaikelio dar nebuvo pasaulyje. Reikia sugebėti 6-7 metukų mergaitei pasakyti: "Tu esi būsimoji mama, kiekvienas tavo poelgis - tavo būsimo vaiko poelgis". ŽIV infekcija - visos visuomenės gyvenimo indikatorius. Ar jausdami jos grėsmę, sugebėsime pakeisti savo elgesį, gyvenimo suvokimą. Ar apginsime savo ateitį? <doc> "GK" galerija Priklausomybė nuo mus supančios aplinkos Petras Smailys "Subordinacija",- 1985-aisiais išleistas Tarptautinių žodžių žodynas mus tikina, jog tai - "tarnybinis jaunesniojo pavaldumas vyresniajam, pagrįstas tarnybinės drausmės taisyklėmis". Tačiau kuratorius Evaldas Stankevičius, surengęs jaunųjų menininkų parodą Vilniaus Šiuolaikinio meno centre ir pavadinęs ją "Subordinacija", matyt, šiek tiek plačiau suprato šią sąvoką. Pasak jo, jaunesniojo priklausomybė vyresniajam duota a priori,- ji nėra primesta, o egzistuoja natūraliai. Šių natūralių priklausomybės pasireiškimo formų ieškojo trylika parodos dalyvių. Tiesa, ši ekspozicija - tai atgarsis Gdanske vykusio didžiulio menų festivalio, kuriame buvo pristatyti kone visi šiandieninėje Lietuvoje egzistuojantys meno žanrai: kinas, teatras, dailė, muzika, fotografija, mada, videomenas... Dauguma parodos Lenkijoje dalyvių - jaunoji menininkų karta, gal todėl paroda ir buvo pavadinta "Naująja Lietuva". Nors lenkams tai, ko gero, buvo pažintis nebe su Henryko Sienkiewicziaus aprašytąja valstybe, su kuria jie (!) prarado subordinaciją. Nepaisant to, kad trys kūriniai buvo eksponuoti Gdanske, paroda Šiuolaikinio meno centre visiškai savarankiška, - meninkai kūrė specialiai jai. Parodos idėja buvo labai talpi, beveik be ribų, galinti apimti net pačius neįtikinamiausius dalykus. Menininkai čia demonstruoja savo priklausomybės suvokimą, net nelabai rūpindamiesi parodos kuratoriaus skelbtomis idėjomis. Galbūt todėl kai kuriuose kūriniuose parodos leitmotyvas vos įžiūrimas, o kai kur net verčiantis abejoti kūrinio atitikimu koncepcijai. Net du kūrinius eksponuoja Deimantas Narkevičius: smilkalais kvepiančius kareiviškus batus, simbolizuojančius "Šventąjį karą" ir kartu su gatvės dailininku Leonidu Isakovu sukurtą "Gyvai". Pasak D.Narkevičiaus, Isakovas - vienintelis iš dalyviaujančių parodoje menininkų, kuris gyvena iš savo meno. Deimantui tai irgi subordinacija, o kartu sugretinimas vienas kitam prieštaraujančių dalykų ir žiūrėjimas kaip jie vienas kitą veikia, o kitiems - tik padūsavimas, kad komercinė tapyba nūnai aukščiau kotiruojama nei jų intelektualieji ar konceptualieji menai, t.y. prisodrinti idėjų, prasmių, asociacijų..., kurių niekam neparduosi ir, beje, nepadovanosi. Tai jau subordinacijos paradoksas. Vienas įdomiausių kūrinių - Eglės Rakauskaitės objektas "Meduje", kuriuo autorė sugestionuoja atėjimo į pasaulį iš nežinios, o gal į nežinią, idėją. Tarsi makabrišką humorą - paminklinę lentą, ant kurios išlieta parodos pradžios ir pabaigos data bei autoriaus pavardė, eksponuoja Dainius Liškevičius. O toliau - Gintaro Makarevičiaus propano dujų fakelais alsuojantis veidrodis "Matyti ir jausti": metafora, apimanti akistatos, atspindžio, antrininko, indentifikavimo, o kartu ir apsivalymo, dvasingumo, kūrybos prasmes. Liudas Parulskis kuria aliuzijas į garsųjį Vlado Drėmos albumą "Dingęs Vilnius", tačiau savaip interpretuodamas kultūros istoriko surinktus faktus,- prarastasis Vilnius menininkui - ateitis, lyg vis dažniau prisimenami Nostradamuso pranašavimai apie XX amžiaus pabaigos karų pasekmes. Šią mintį lyg atliepia Svajonės ir Pauliaus Stanikų paersonalinė paroda "Subordinacijos" projekte ir, beje, eksponuojama atsikirai - buvusioje Centro drabužinėje. Tai - "Žaltvykslės", kūrinys, tikriausiai šokiruosiantis daugelį parodos lankytojų. O Pauliaus teigimu, tai ką jie rodo, toli gražu neprilygsta tikrovėje vykstantiems procesams. Tačiau jau vien smurto atėjimas į meną, kelia nerimą: viena iš nedaugelio užuovėjų paprastam biurgeriui buvo būtent menas, o kur dabar? Ir jau nebepadės autorių tvirtinimas, jog jie nori atkreipti visuomenės dėmesį į tai, kas darosi aplinkui,- subordinacija mus supančios aplinkos. <doc> Sumanyta - padaryta Man patinka visos gėlės... Laiminga šypsosi žiedų karalijoje floristė Irena Ramanauskaitė. Visos puokštės, kurias ji skiria įvairioms progoms, įvairiems pirkėjams - skirtingos. Kurią labiausiai įsiminė? Gal tą, kuri buvo įteikta Danijos karalienei, kai ji viešėjo Lietuvoje. Nijolė Blaževičiūtė Žiedas prie žiedo, puokštė prie puokštės - taip ir sulaukta neeilinio įvertinimo: šiais metais Irenos Ramanauskaitės puokštė nuotakai Italijoje buvo apdovanota tarptautinės gėlininkų parodos aukso medaliu. Norit tikėkit, norit ne - joje buvo įkomponuoti ir kuklūs gluosnio "kačiukai". - Paroda vyko balandžio mėnesį, pavasarį, tad visai tiko ir šis kuklus akcentas, - paaiškina tokį pasirinkimą Irena, gerai žinanti ir pasaulio gėlininkystės madas. Neseniai ji lankėsi Švedijoje, ten turėjo puikią progą pasitobulinti, susipažinti su kitų šalių floristų darbais. Ir puokščių komponavimo konkurse dalyvavo, diplomu buvo įvertinta. I.Ramanauskaitė dirba gėlių salone Vilniuje, Didžiojoje gatvėje. Ji sako, kad gėlės jai visada patiko. Tiesa, kai augo Virbalyje, mokėsi Kybartuose, tokių puošnių kvapnių žiedų, kaip dabar, dar nebuvo. Botanikos mokytojos Rimantės Kelpšaitės paraginta ėmė dalyvauti jaunųjų gamtininkų veikloje, parodose, dar mokslo metais gavo pirmuosius diplomus. Baigusi mokslus, tapo biologe, galėjo dirbti dėstytoja, kitus mokyti, bet gėlės buvo svarbiau už viską. - Visos gėlės geros ir gražios, - sako I.Ramanauskaitė. - puokštėms parenku švelnesnių, subtilesnių spalvų žiedus... Komponuoti dabar įdomu - nestinga įvairiausių ir pas mus išaugintų, ir iš užsienio atvežtų gėlių. Praėjo tie laikai, kai būdavo pasitenkinama tik rožių, gvazdikų, tulpių puokštėmis, kai manyta, jog chrizantemos, kalijos labiausiai tinka laidotuvėms. Kad ir nelygi gėlė gėlei, visos jos nepigios. O ir puošniausia kvapi puokštė, deja, neilgalaikė. Todėl, pasak I.Ramanauskaitės, vis populiaresnės tampa džiovintų gėlių, kitokių augalų kompozicijos. Daug jų matė užsienyje. Beje, ten brangios ne tik gėlių, lapų, šakų kompozicijos, bet ir jų derinimo, puokščių kūrimo menas. Už specialistų konsultacijas, perteiktą patirtį tenka nemažai mokėti. Tačiau už jokius pinigus nenusipirksi įgimto sugebėjimo komponuoti spalvas, derinti gėlę prie gėlės. Tai tik iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad viskas labai paprasta... Daug kas nori išmokti daryti puokštes, tačiau ne kiekvienas gali ilgesnį laiką išbūti tarp gėlių, svaigsta nuo jų aromato, prasideda alergija. - Mane tikriausiai šis darbas pats pasirinko. Namo sugrįžtu tik miegoti, - švelniai liečia trapius žiedus Irena. Tie, kuriems floristika - ne tik pomėgis, bet kasdienis darbas, rūpinasi ir gėlėmis, ir indais joms pamerkti. Sausoms kompozicijoms reikalingos ir kriauklės, akmenėliai. Vis dažniau tradicines puokštes pakeičia vainikai, supintoje ilgapluoščių žolių kasoje sukomponuoti žiedai. Jie nekvepia kaip egzotiškos orchidėjos, tačiau nemažiau už jas žadina vaizduotę, skatina pamėginti pačiam sukomponuoti puokštę. I.Ramanauskaitė sako: "Kaip nėra dviejų vienodų žiedų, taip nėra ir dviejų vienodų puokščių". Tik jų teikiamas džiaugsmas visada tikras. Tai todėl apsilankę gėlių salone, kur dirba I.Ramanauskaitė, žmonės čia užsuka ne vieną kartą. Jei ne pirkti, tai bent pasigėrėti, trumpam užmiršti šaltą vėją, įkyrų lietų, pilką kasdienybę. Gal jūs burtininkė, Irena? "Man visos gėlės geros ir gražios", - sako floristė Irena Ramanauskaitė. "Kaip nėra dviejų vienodų žiedų, taip nėra ir dviejų vienodų puokščių". Butauto Barausko nuotraukos <doc> Sodžius Pirmieji bioorganinės žemdirbystės žingsniai Ties Pasvalio ir Biržų rajonų riba teka nedidelis upelis Tatula. Todėl 1987 metais Karstinio regiono fondas pavadintas upelio vardu. Koks tai fondas ir kodėl jis buvo įkurtas? Apie jį pasakoja šio fondo tarybos pirmininkas Almonas Gutkauskas: - Po Antrojo pasaulinio karo Europoje labai trūko maisto. 1957 metais buvo pasirašyta Romos sutartis, nuspręsta sparčiai chemizuoti žemės ūkį ir kaip galima greičiau aprūpinti maistu Europos valstybes. Tikslas buvo pasiektas gana greitai, ir dabar Europoje maisto yra pakankamai, jis nebrangsta. Deja, intensyvus žemės ūkio chemizavimas padarė sunkiai pataisomos žalos - per palyginti trumpą laiką buvo labai užteršta gamta. Kitaip kalbant, šiuo metu Europos valstybėse vis spartesnius tempus įgauna judėjimas už tausojančią ir bioorganinę žemdirbystę. Jos tikslas labai paprastas - nenaudojant chemijos siekti kiek galima žemesnės žemės ūkio produktų savikainos. O tai nėra labai paprasta. Olandijoje šiuo metu valstybė investuoja milžiniškas lėšas intensyviau žemės ūkio chemizavimo padariniams likviduoti. Tas grįžimas į tausojančią žemdirbystę labai sunkus ir skausmingas. Visų pirma dėl to, kad Europos valstybėse labai stipri chemijos pramonė ir ji priešinasi žemės ūkio dechemizavimui. Tačiau bioorganinis žemės ūkis vis labiau įsigali. Ryškiausias pavyzdys - Austrija. Ten jau yra 30 procentų žemėnaudų, kurioms taikoma bioorganinė žemdirbystė. Austrijoje tausojančioji žemdirbystė pasidarė valstybės politika. 1987 metais Lietuvos Vyriausybė patvirtino investicinę modulinę programą viename jautriausių krašto kampelių, kuriame pati gamta neapsaugo požeminio vandens. Tai šiaurės Lietuvos karstinis regionas (Pasvalio ir Biržų rajonuose), apimantis 200 tūkstančių hektarų plotą. Fondas "Tatulos" fondas įgyvendina pertvarkos programą, iki 2010 metų siekia esminių pasikeitimų karstiniame regione, kad tokia žemdirbystė apimtų apie 5 procentus žemėnaudų. Kokia bioorganinės žemdirbystės esmė? Visų pirma - ieškoti alternatyvų, kaip išvengti pesticidų ir sintetinių, mineralinių trąšų. Tam reikia taikyti sėjomainas, naudoti kompostus tręšimui, išvesti įvairioms ligoms atsparias žemės ūkio kultūras. Šiuo metu "Tatulos" fondui priklauso 144 nariai. Tai - 105 ūkininkai, 12 įmonių, o žemės ūkio bendrovės, keliolika fizinių asmenų. Kadangi bet kokia pertvarka neįmanoma be paramos, visi fondo nariai yra pateikę veiklos programas ir pagal jas iš valstybės biudžeto skiriamos lėšos. Tiesa, vien tuo neapsiribojama. Pagal tikslius verslo planus fondo nariams teikiami beprocentiniai ilgalaikiai kreditai, fondas garantuoja žemės ūkio produkcijos perdirbimą ir realizavimą. Mums dirbti kol kas labai sunku. Fondo nariai, savo ūkiuose gaminantys ekologiškai švarius produktus, juos gali parduoti kasmet rengiamose mugėse, Žemės ūkio ministerijoje esančioje parduotuvėje. Kol kas tie karsto regione užauginti žemės ūkio produktai negauna Standartizacijos departamento sertifikatų. Taip kurį laiką ir bus, nes bioorganinė karstinio regiono žemdirbystė žengia pirmuosius žingsnius. Tikimės, kad ilgainiui viskas susiklostys taip, kaip ir numatyta fondo programoje. Ekologiškai švarių žemės ūkio produktų paklausa pasaulyje didėja. Neabejoju, kad į šiaurės Lietuvą ilgainiui ims plūsti turistai iš Europos valstybių, nes bioorganinė žemdirbystė skatina plėtoti ekoturizmą. Kalbėjosi Vladas Kasperavičius <doc> Populiariausias išeivijos aktorius - humoristas Salomėja Narkėliūnaitė "Gimtajam kraštui" iš JAV Lietuvos Respublikos Generaliniame Konsulate Niujorke generalinis konsulas dr. Petras Anusas įteikė aktoriui Vitalijui Žukauskui DLK Gedimino ordiną, kuriuo Lietuvos Prezidentas Algirdas Brazauskas apdovanojo jį Mindaugo karūnavimo dienos proga. Savo pirmuosius žingsnius dramos teatro scenoje V.Žukauskas pradėjo Kaune. 1944 m. kovo mėnesį jis per Švietimo ministeriją gavo Valstybinio teatro stipendiją ir išvyko į Austriją Vienos universitete studijuoti režisūros. Ir taip prasidėjo jo dienos išeivijoje. Tų pačių metų vasarą Vienoje atsirado daug Lietuvos aktorių, muzikų, dainininkų, jie užsienin pajudėjo, kai tik Raudonoji armija pradėjo artėti prie Lietuvos. Iš pradžių V.Žukauskas, kaip pranešėjas-konferansjė, dalyvavo Berlyne sukurtoje grupėje "Lietuva" - ji koncertavo Vokietijoje atsidūrusiems lietuviams. Karui pasibaigus, darbavosi Augsburgo lietuvių dramos teatre - vaidino lietuvių stovyklose amerikiečių okupacinėje Vokietijos zonoje. Vėliau jis suorganizavo pirmąjį literatūrinį kabaretą "Klumpė" ir kartu su aktoriais Alfu Brinka, Henriku Kačinsku ir Antanu Škėma lankė amerikiečių ir britų zonų stovyklose gyvenančius lietuvius. 1949 m. V.Žukauskas atvyko į JAV, įsikūrė Niujorke ir lig šiol čia gyvena su šeima. Čia jo suorganizuotoji Bruklino vaidintojų trupė pastatė dešimt spektaklių ir aplankė rytinio JAV pakraščio lietuviškus telkinius. Labiausiai jis pagarsėjo kaip "Vieno žmogaus teatro" kūrėjas. Jis yra savojo teatro ir kūrėjas, ir režisierius, ir interpretuotojas. Su savo sukurtąja vaidybine programa V.Žukauskas aplankė beveik visus JAV ir Kanados lietuvių telkinius po keliolika kartų. Buvo Pietų Amerikoje: Argentinoje, Brazilijoje, Kolumbijoje, Urugvajuje, Venesueloje. Dukart lankėsi Australijoje, vadovavo lietuvių menininkų grupei, gastroliavusiai 1963 m. Vokietijoje ir Didžiojoje Britanijoje. Lietuvoje 1991, 1993 ir 1994 m. parodė 35 spektaklius. Šiemet V.Žukauskas dalyvavo įvairiuose niujorkiečių renginiuose, su Kanados "Aukuro" teatru vaidino Hamiltone, Toronte, Monrealyje, Bostone, Filadelfijoje ir Čikagoje. Taip pat parodė savo "Vieno žmogaus teatro" programą Klyvlende ir Los Andžele. Šią programą tautiečiai matė daugiau kaip 500 kartų. V.Žukauskas teatro studijas pradėjo Lietuvoje, o baigė JAV. 1971 m. Niujorko universitete jis gavo magistro laipsnį kelių JAV bei Didžiosios Britanijos teatro organizacijų narys. Teatro klausimais rašo periodikoje, šiuo metu rengia išsamesnį darbą apie istorinę teatro raidą etnografinėje Lietuvoje ir išeivijoje. Jo straipsnis apie Lietuvos teatrą yra atspausdintas Enciclopedia dello Spettaculo (Italija). V.Žukauskas sukūrė apie 200 radijo vaidinimų ir humoristinių satyrinių vaizdelių "Iš dėdės Anupro sklepo", kurie savo metu buvo labai ppopuliarūs Didžiojo Niujorko lietuviškose radijo programose. Taip pat parašė scenos veikalus "Tėvynės aidas", "40 metų kelias", "Popietė Dzūkijoje", su A.Škėma - "Laikas" ir "Susitikimas Valakampiuose". Už savo teatrinę ir kultūrinę veiklą V.Žukauskas laikraščių "Vienybė" ir "Darbininkas" konkursuose buvo pripažintas populiariausiu aktoriumi, 1983 m. yra laimėjęs JAV Lietuvių bendruomenės Kultūros tarybos teatro premiją. Dramos aktorius Vitalis Žukauskas (dešinėje) ir Lietuvos generalinis konsulas Niujorke dr. Petras Anusas. Salomėjos Narkėliūnaitės nuotrauka <doc> Ar neužmiršote? Gruodį darbai rimsta, bet nesibaigia Vladas Kasperavičius Sodininkui gruodis lyg ir atvangos metas. Ilgi žiemos vakarai leis be skubos suremontuoti padargus - padirbti tvirtesnį kotą kastuvui, sukalti naujų dėžių vaisiams laikyti, nupinti krepšių (beje, apie krepšių pinimą išsamiau papasakosime artimiausiuose žurnalo numeriuose). Sniegui užklojus žemę, urvus rausia pelės ir dažnai nugraužia vaismedžių šaknis. Šito galite išvengti - per atodrėkį sumindami sniegą aplink medelius. Suspaudus urvus, pelės mažiau padaro žalos. Apskritai gruodžio mėnesį sodininkas turėtų aktyviau kovoti su graužikais. Efektyviausias būdas pelėms naikinti - spąsteliai. Kvapnių čirškintų lašinukų masalas privilios graužikes ir jomis gana greitai atsikratysite. Nepatartina graužikų nuodyti, mat nustipusios pelės ar žiurkės skleidžia nemalonius kvapus. Šį mėnesį galima ruošti skiepūglius pavasariniam skiepijimui. Neužmirškite, kad skiepūglius reikia pjauti nuo sveikų ir gerai žinomų vaismedžių viršūnių ir į pietus augančių šakų. Nupjauti skiepūgliai surišami į ryšulėlius, užrašoma veislė, sudedami į smėlį, laikomi drėgname, vėsiame rūsyje. Jeigu skiepijama vėlyvą pavasarį, ryšulėlius galima užkasti į sniegą. Skiepūgliai nesušals, nesuvys. Gruodis - tinkamiausias metas vaismedžių sėkloms stratifikuoti. Obelų, kriaušių, slyvų sėklas reikia suberti į dėžutes su drėgnu smėliu ir iki pavasario laikyti vėsiame rūsyje. Būtina pasirūpinti, kad graužikai negalėtų "patikrinti" sėklų kokybės. Daržininkui irgi mąžta darbų. Gerai, kad šiemetinis ruduo kiek ir užsitęsė - apdairesnieji neskubėjo morkų, burokėlių rauti, kopūstų doroti. Ir nesuklydo. Sausi rugsėjo ir spalio orai neleido susisukti didesnėms kopūstų gūžėms, užaugti šakniavaisiams. Dabar pats metas sutvarkyti derlių, o jo atliekas naudingai panaudoti arba gyvuliams šėrti, arba komposto gamybai. Šiemet gausiai užderėjo bulvės, daugelis jas sukrovė į kaupus. Jeigu kaupai bus prastai vėdinami, bulvės ims gesti. Esant šiltiems orams, kaupų kaminėliai turi būti atkimšti. Rūsiai, kuriuose laikomos daržovės, taip pat turi būti gerai vėdinami. Daržovės kvėpuoja, išskiria daug vandens garų ir dėl jų kondensavimosi viskas ima drėkti. Jokiu būdu vienoje rūsio patalpoje kartu nelaikykite bulvių ir obuolių. Pastarieji ilgainiui įgaus nemalonų kvapą. Neišmeskite vieno litro polietileno indelių nuo pieno ar grietinės. Atėjus pavasariui, juose labai patogu daiginti daržoves. Bitininkui ruduo - laisvesnis metas. Tik nepamirškite stebėti, ar avilių lakų sniegas neužpustė, ar niekas bitelių ramybės netrikdo. Pasirūpinkite korių atsarga. Juodus, pradėjusius pelyti korius reikia perlydyti. Pardavus vašką, bus galima įsigyti dirbtinių korių. Apskritai dirbtinių korių atsarga bitininko sandėlyje turėtų būti pakankama, juo labiau kad ant pilkų, ilgesnį laiką pabuvusių dirbtinių korių bitės noriau siuva akeles. Bičiulis žiemos atvangos metą privalo išnaudoti kaip galima racionaliau. Nagingesni bitininkai patys pasigamina rėmelių, lubelių, lotelių, penėtuvių. Derėtų ir senus avilius paremontuoti - nauji pakankamai brangūs, o ir ne kiekvienas sugeba pats susikalti avilį. <doc> Vox populi O kuo jūs nenorėtumėte būti? Keisti darbovietę, net profesiją - dabar ne naujiena. Tai patvirtina ir Vilniaus centre sutikti ir kalbinti žmonės. Tačiau yra darbų, kurių nė vienas tikrai niekada nedirbtų. Kokie jie? Liubovė Rakūnienė, buvusi mokytoja: Nutariau įsteigti meno saloną. Pati nedirbu kūrybinio darbo, bet mane labiausiai vilioja menas. Jei negalėčiau dirbti mėgstamo darbo, dirbčiau viską, ką tik pasiūlytų. Jei gyvenimas priverstų - net kaminkrėte! Mantas Nekrašas, finansininkas, 22 m.: Esu banko tarnautojas, darbas man patinka. Ar galėčiau būti batsiuvys, kaminkrėtys? Kodėl ne? Tai visai puikios profesijos. Tik prostitute nebūčiau už jokius pinigus! Raisa Ranceva, dirbanti pensininkė: Turiu techninį išsilavinimą, tačiau niekada nedirbau pagal specialybę. Darbu kadrų skyriuje esu patenkinta. Juk dabar svarbu bet kokį darbą gauti. Taigi man pasisekė. Nina Branzienė, pensininkė: Buvau tarnautoja, 30 metų dirbau oro uoste, bet teko užleisti vietą jaunesnei. Mielai dirbčiau viską, bet man niekas nesiūlo darbo, nors labai stinga pinigų, net vaistams. Rolandas, barmenas, 30 m.: Mano darbas geras. Nenoriu ir neketinu jo keisti, tokia ir mano profesija. Tačiau sutinku, kad yra darbų, kurių niekada nesutikčiau dirbti. Ne dėl išrankumo. Elvyra, zooinžinierė, 30 m.: Aš nedirbu pagal specialybę. Kur dabar Vilniuje tokį darbą gausi. Tapau menininke, namuose iš odos gaminu dirbinius. Šio užsiėmimo neketinu keisti. Jei visai nebūtų kitos išeities, gatvėje nenorėčiau pardavinėti gėlių, ledų, vaisių ar bandelių. Teresė Danguolė Šniūrevičienė, filologė, vokiečių kalbos specialistė: Visą gyvenimą dirbau vertėja. Daugiau nieko kito dirbti nemoku. Mano specialybė populiari, vertimų nestinga. Tad nemanau, kad tektų ją keisti net išėjus į pensiją. Taigi apie jokį kitą darbą net negalvoju. Arvydas Giedraitis, 38 m.: Pagal profesiją esu muzikantas. Buvęs. Dabar - keramikas, ir tuo labai džiaugiuosi... Nesu tinginys, tačiau tikrai nenorėčiau dirbti lavoninėje. Laurynas Šeškus, studentas, 21 m.: Studijuoju, dirbu žurnale "Interjeras". Mano specialybė - dailės kritikas. Manau, kad niekada neiškils problemų - pakaks darbo pagal profesiją. Juk ji atveria plačias galimybes. Be to, niekada nedirbčiau darbo vien dėl pinigų. Esu optimistas... Manau, kad kaminkrėčiu neteks būti. Ramunė Gaišytė, kosmetologė, 23 m.: Esu baigusi medicinos mokyklą ir kosmetologijos kursus. Dirbu Grožio terapijos ir kosmetologijos centre sekretore. Turiu progos dirbti ir pagal specialybę. Jei tapčiau bedarbe - daugiau laiko skirčiau namams. Mane galėtų išlaikyti vyras. Ir dabar dirbu savo malonumui, noriu tobulėti. Tačiau manau, kad kiekvienas darbas yra kilnus, reikalingas. Net valytojos. Jei reikėtų, ir ja būčiau. Povilas, technikas-mechanikas, 38 m.: Kadangi turiu ir vairuotojo teises, važinėju į tolimus reisus. Man patinka tarptautiniai maršrutai. Kitiems - taip pat. Todėl konkurencija didelė. Jei netekčiau šio darbo, geriau kurį laiką palaukčiau, bet nesigriebčiau to, ką pirmiausia pasiūlys. N.B. Žilvino Jasio nuotraukos <doc> Laiškai Išvarė kaimą iš paso! Lietuva be kaimo - ne Lietuva. Kaime lietuvių tautos šaknys. Kaimas mums kalbą išsaugojo. Kaimas jokiam okupantui nepasidavė. Kaimas - mūsų dvasingumo versmė... Lietuva atgavo Nepriklausomybę, o kaimą prarado. Kaimą Lietuva iš Lietuvos išvarė. Tarsi jo nė nebūtų buvę. Netikite? Garbieji kaime gimę Lietuvos Respublikos piliečiai, atverskite savo pasus ir pamatysite - kaimo Lietuvoje nėra. Mano proseneliai, seneliai ir tėvai tikrų tikriausi kaimiečiai. Ir aš iš tenai - iš Triburčių kaimo. Bet mano pase Triburčių nėra. Mano kraštiečių pasuose nėra Kačergiškės bažnytkaimio, kur buvo pradinė mokykla. Nėra Daugėliškio, kur sėdėjo mūsų valsčiaus valdininkai. Mano gimimo vieta, pagal Lietuvos Respublikos piliečio pasą, - Ignalina. O Ignaliną pirmą kartą pamačiau jau baigdamas devintuosius metus. Ten pirmąsyk išvydau traukinį. Ir žmones, su raidėmis "JU" ant drabužių. Tėvas pasakė, kad žydus taip vokiečiai sužymėjo... Man Ignalina miela. Čia prabėgo gražiausios jaunystės dienos. Tačiau visai nemiela toji melagystė, kad esu Ignalinoje gimęs. Ne, aš gimiau Triburčių kaimo viduryje. Niekada nesigėdijau to kaimo vardo. Dabar jau dzūkai bus gimę Varėnoje, Varėnos rajone, bet jokiu būdu ne Merkinėje, ne Perlojoje, ne Zervynose ar Dubaklonyje. Kai gavome Lietuvos Respublikos piliečio pasus, kaimai kaip užburtos pilys ar prakeikti dvarai skradžiai į žemę prasmego. Nėra Lietuvoje kaimų. Justinas Jaksebaga, kaimo teisėjas iš Varėnos Redakcijos prierašas. Vidaus reikalų ministerijos Migracijos departamento pasų skyriuje mums paaiškino, kad dabartiniame Lietuvos Respublikos piliečio pase gimimo vietai nurodyti yra skirta tik viena eilutė ir joje telpa tik tam tikras skaičius kalbos ženklų. Net jei ir pavardė būtų ilgesnė negu 31 kalbos ženklas, ją reikėtų trumpinti. Taigi mūsų pasas, atitinkantis pasaulinius standartus, yra savotiška Prokrusto lova. Matyt, kiekvienas žmogus, jaučiantis pagarbą savo gimtinei, turi rasti kitų būdų jos nepamiršti. Ne vien tik lietuvių kalbą reikia dievinti Mieli Tamstos, gražiai rašot apie mokytojus. Aš irgi buvau mokinys. Labiausiai esu dėkingas mokytojui J.Kazlauskui, Svilių pradžios mokyklos mokytojui, kuris man įskiepijo meilę Lietuvai ir literatūrai, sakydamas, kad ir kitas tautas bei jų kalbas reikia gerbti. Deja, jį ištrėmė į Sibirą ir nieko nežinau apie jo likimą... Dabar jaunimas mokosi svetimų kalbų ir stengiasi su visomis tautomis bendrauti. Bendraudami geriau sutariame. Labai gailiuosi, kad nesimokiau kitų kalbų, nors galėjau išmokti nemokamai ano meto UNRRA stovyklose. Štai Dillingen an der Donau po karo apsistojo daugiau negu 3000 lietuvių. Tarp jų buvo gerai mokančių svetimas kalbas. Dabar, norėdamas privačiai mokytis kalbų, turi didelius pinigus pakloti! Taigi garbindami lietuvių kalbą ir svetimų kalbų nepamirškime: šiam pasauly reikia ir angliškai, ir vokiškai bent pusėtinai mokėti. Ignas Smigelskis Vokietija <doc> Aštuntoji Vyriausybė pradėta formuoti Živilė Juknevičiūtė Praėjusį ketvirtadienį buvo patvirtintas aštuntosios Lietuvos Respublikos Vyriausybės Ministras Pirmininkas Gediminas Vagnorius. Už jį balsavo 94 Seimo nariai, prieš - 5, susilaikė - 20. Dieną prieš tai pristatydamas būsimosios savo veiklos planus G.Vagnorius pažadėjo griežtai kovoti su organizuotu nusikalstamumu ir korupcija. Jis netvirtino, kad "iškart neliks kyšininkų", bet aukščiausiose valdžios struktūrose jų tikrai nebus. Bus mažinamas valdininkų skaičius, tai ypač aktualu tik nesąžiningiems ir nekompetentingiems darbuotojams. Iš valdininkų bus reikalaujama būti lojaliems valstybei. G.Vagnorius dar kartą pabrėžė, kad nežada nei pigios dešros, nei degtinės, nei pašalpų ar lengvatų. Svarbiausia, pasak jo, sudaryti įmonėms sąlygas gauti užsakymų ir darbo, o žmonėms - suteikti galimybę daugiau dirbti ir uždirbti. Planuojama, kad per ateinančius 1,5 metų vidutinė alga pasieks 1 000 Lt, pensijos - 350 Lt, bet infliacija nedidės. Naujoji valdžia pasiryžusi mažinti mokesčius, gerinti mokesčių administravimą. Tarp pirmųjų užduočių - mokesčių panaikinimas pelno daliai, investuojamai į gamybą, PVM sumažinimas, įstatymo dėl delspinigių mokėjimo tvarkos, nuostolių perkėlimo į kitus metus rengimas. Kalbėdamas apie bankininkystę G.Vagnorius teigė, kad nebus jokių privilegijų užsienio bankams. Kai kurie komerciniai bankai bus reorganizuojami, sudarytas prevencinis mechanizmas bankų nuostoliams numatyti. Prieš balsuodami, Seimo nariai su G.Vagnoriumi susitiko frakcijose. Vienintelė LDDP frakcija pareiškė nepalaikanti jo kandidatūros, kadangi, pasak Česlovo Juršėno, jų partijos programos nuostatos kitokios negu Tėvynės Sąjungos. Socialdemokratų frakcija balsuodama susilaikė, nes TS(LK) programa "nėra socialiai orientuota". Centristų frakcija "neprieštaravo", ir balsavo "už". Nepriklausoma frakcija (K.Prunskienė, K.Bobelis, A.Vaižmužis ir J.Mincevičius) su G.Vagnoriumi net nesusitiko, nes visi jos nariai "turi savarankišką nuomonę". Pati frakcijos vadovė balsuodama susilaikė. Visos kitos Seimo frakcijos Ministro Pirmininko kandidatūrą palaikė, taigi rinkimų procedūra ketvirtadienio rytą netruko nė 40 minučių. Penktadienį Prezidentui G.Vagnorius pristatė kandidatus į ministrus. G.Vagnorius 1990 metais buvo išrinktas Aukščiausiosios Tarybos deputatu, nuo 1991 metų pradžios iki 1992 metų vidurio buvo trečiosios Vyriausybės vadovas. Jam 39 metai, pagal specialybę inžinierius ekonomistas. Žmona Nijolė - inžinierė. Augina sūnų ir dukrą. Buvęs Ministras Pirmininkas Laurynas Mindaugas Stankevičius (dešinėje) sveikina naująjį - Gediminą Vagnorių. Gintaro Mačiulio (ELTA) nuotrauka <doc> Du krantai "Šaknys Lietuvoje" Taip pavadinta jaunųjų Latvijos lietuvių dailininkų Anželikos Čibelės ir Laimučio Šiurnos paroda, surengta Latvijos Nepriklausomybės 78-ųjų metinių proga Šiaulių dailės galerijoje. Ričardas Dailidė Lietuvos ambasadorius Latvijoje Rimantas Karazija sako, kad lietuvių bendruomenė Latvijoje didelė: čia gyvena per 37 tūkstančius mūsų tautiečių. Vien Rygoje jų - 10 tūkstančių, nemažai Liepojoje, Bauskėje, Jelgavoje, Dobelėje. Lietuvių tautinė mažuma Latvijoje - penktoji pagal dydį po rusų, baltarusių, lenkų ir ukrainiečių. Veikia lietuvių mokyklos Rygoje ir Daugpilyje. Lietuviai buriasi keliose kultūros draugijose. Daugelis mūsų tautiečių pokario metais genami deportacijų baimės patys save ištrėmė į kaimyninę Latviją. Panašus likimas lydėjo ir Laimučio Šiurnos senelius ir tėvus, 1949 m. palikusius gimtųjų namų židinį Labučių kaime Radviliškio rajone. Laimutis gimė Rygoje 1963 metais. Mokėsi J.Rozentalio meno mokykloje, baigė Latvijos meno akademiją. Yra dailininkų sąjungos narys. Dalyvavo daugiau kaip dešimtyje parodų Rygoje, Ogrėje, Aizupėje, Jūrmaloje. Daug jo paveikslų yra iškelevę į asmenines kolekcijas Izraelyje, Rusijoje, Lietuvoje. L.Šiurna sakė, kad "nors gimė ir augo Latvijoje, Lietuva visada traukia, vilioja. Čia viskas miela. Tik gyvendamas svetur gali suvokti kokia laimė būti lietuviu Lietuvoje". Pirmoji Laimučio personalinė paroda "Latvijos sonetai" ir buvo surengta 1992 m. Vilniuje taikomosios dailės galerijoje. Anželika gimė ir gyvena Daugpilyje, šiuo metu yra Latvijos meno akademijos studentė, kūrybiniais užmojais nenusileidžia savo kolegai. Ji kurį laiką dirbo Daugpilio teatre dekoratore. Dalyvavo parodose Rygoje, Daugpilyje, Vilniuje. "Gimtajam kraštui" ji pasakė, jog visą vasarą ruošėsi šiai parodai. Pastaruoju metu mėgsta tapyti dekoratyvias kompozicijas. Širdžiai artimiausi dailininkai: vokiečių - Volfas, rusų - Vrubelis, lietuvių - Čiurlionis. Nors pavardė sulatvinta, Anželika sakė, kad ji tikra lietuvė. Kasmet vyksta į Vilnių pasižiūrėti, ką kuria lietuvių dailininkai. Jaunųjų Latvijos lietuvių dailininkų parodoje (iš kairės): Latvijos ambasados Lietuvoje konsultantas Peteris Pildegovišc, dailininkas Laimutis Šiurna, Šiaulių dailės galerijos direktorė Roma Atkočiūnienė, dailininkė Anželika Čibele ir Lietuvos ambasadorius Latvijoje Rimantas Karazija. Ričardo Dailidės nuotrauka Laimutis Šiurna. Autoportretas. Anželika Čibele. Mažojo princo planeta. <doc> Ir juokais, ir rimtai Šių metų "Gimtojo krašto" 30-ajame numeryje buvo išspausdinta Filomenos Taunytės humoreska "Kaip Jonas Pipynė pakliuvo į psichiatrinę ir kaip jį iš ten išvadavo". Žurnalo 33-iajame numeryje į ją eilėmis atsiliepė buvęs garsus Lietuvos sportininkas vilnietis Jonas Pipynė - "Kaip aš pakliuvau į Filiumenos Taunytės glėbį ir kaip mes su gydytoja nebijome savo nuogumo". Dabar kalbiname abu autorius. Jonas Pipynė: - Perskaitęs Filomenos Taunytės rašinį, beveik visą naktį neužmigau. Sutampa ne tik mano vardas bei pavardė, bet ir kai kurie gyvenimo faktai. Nebūčiau bėgikas, gal nieko, kad autorė aprašo šen bei ten vienomis trumpikėmis lakstantį tokį keistuolį Joną Pipynę. Ji, atrodo, nori pasijuokti iš visų bėgiojančiųjų, uždaryti juos psichiatrinėse ligoninėse. Lietuvos Prezidentas taip pat mankštinasi, bėgioja. Šaipykimės! Parinkime rašinių personažams, sakysim, tokius vardų ir pavardžių derinius: Algirdas Brazauskas, Algirdas Šocikas, Dainius Kepenis, Kazimieras Uoka, Algimantas Baltakis, Virgilijus Juodakis, Robertas Keturakis... Kitam gal labai patiks - Filomena Taunytė. Man jau patiko, ta bemiegė naktis net kūrybos kibirkštį įskėlė, nors pirmosiomis akimirkomis pasijutau užgautas, pašiepiamas su šeima, giminėmis. Turbūt niekada nesu matęs garbiosios Filomenos Taunytės, iš pavardės ją įsivaizduočiau jaunutę panelę, iš kūrybos - viską žinančią, išmanančią, sugebančią. Tik, negražu prisipažinti, žiupsnelis tos jos kūrybos man į rankas pateko pirmąkart. Filomena Taunytė: - Nesu sportininkė, visiškai nepažįstu sportininkų. Turiu savo draugą Pipynę. Man ta pavardė kažkaip patiko, ji šiek tiek vos ne su humoru. O Jonas - lietuviškas vardas, daugiausia žmonių tuo vardu kaime. Mano personažas gyvuoja jau dešimt ar penkiolika metų, niekam neužkliūdavo. Dabar užkliuvo. Atrodo, kad aš kam nors noriu bloga. Niekam bloga nenoriu, tegul visi laksto ir daro ką tik nori. Ir toliau nežadu tos savo personažo pavardės keisti, nes tai nieko neįžeidžia. Šitas žmogus ne vagis, ne "žulikas". Jis galbūt keistokas mūsų visuomenei, bet doriausias žmogus. Duok, Dieve, kad ir tikrasis Jonas Pipynė būtų toks pat padorus. Ir tegul gyvena Jonas Pipynė geriausiai. Aš bijau, kad jam gali prireikti mano, gydančios lėtinėmis ligomis sergančius žmones, pagalbos. Gal tas eiliuotas rašinys ir nurodys kelią, ką daryti. Kalbėjosi Leonardas Aleksiejūnas Jonas Pipynė Filomena Taunytė Žilvino Jasio nuotraukos <doc> Diabeto asociacijai padeda ir išeiviai lietuviai Lietuvos diabeto asociacija (įsteigta 1989 m., turi apie 5 tūkst. narių) išsilaiko tik iš nario mokesčio ir labdaros. Pasak asociacijos prezidentės Vidos Augustinienės, pagrindiniai rėmėjai yra kampanijų "Novo Nordisk" ir "Eli Lilly" atstovybės, UAB "Medisana", "Inmeda", "Korys", didelę paramą teikia ir užsienio lietuviai. Penktus metus į Lietuvą atvažiuoja gydytojas-endokrinologas Antanas V.Stepanas iš Australijos, nuoširdžiai dalijasi savo 24 darbo metų patirtimi. Šiemet jis tris savaites skaitė paskaitas asociacijos nariams, medikams, konsultavo ligonius didesniuose Lietuvos miestuose. A.V.Stepanas nuolat atsiunčia literatūros cukrinio diabeto klausimais, padovanojo asociacijai aparatą skaidrėms rodyti, programą kompiuteriui, apmokėjo Lietuvos seserų-diabeto mokytojų draugijos pirmininkės J.Uleckienės ir LDA prezidentės V.Augustinienės dalyvavimo tarptautinėse konferencijose Vokietijoje ir Austrijoje išlaidas. Dr. A.V. Stepanui suteiktas LDA garbės nario vardas. Ne mažesnės padėkos už pagalbą Lietuvos vaikams, sergantiems diabetu, verta Lilly Karn iš Vokietijos. Ji užaugino nuo 8 metų diabetu sergančią anūkę Gabrielą ir gerai supranta, kokia tai yra našta. Ši miela ir energinga moteris įsteigė Vokietijoje komitetą Lietuvos vaikams, sergantiems diabetu, remti. Jau treti metai ji atveža dovanų - savikontrolės aparatų, juostelių cukraus kiekiui kraujyje nusistatyti. Šiomis priemonėmis Lietuva dar nepajėgia aprūpinti diabetu sergančių vaikų (jų yra apie 400), o apie suaugusius ligonius (bemaž 50 tūkst.) nėra ką ir kalbėti. L.Karn jau keletą kartų lankėsi gimtinėje Lietuvoje, susitiko su savo globotiniais. Jai talkina ne tik šeima, bet ir jos draugai, daugybė firmų bei Vokietijos valdžia. V.Augustinienė, pasakodama apie tolimus rėmėjus, sako, kad čia, Lietuvoje, sutinka daug abejingųjų sergančiam žmogui, ypač kai ieškai finansinės paramos palengvinti ligonių gyvenimą. Lietuvos diabeto asociacijos prezidentė Vida Augustinienė su asociacijos garbės nariu gydytoju iš Australijos Antanu V.Stepanu. <doc> Seimą rinko ir 9500 užsienio lietuvių Išeivija žavėjosi prof. Vytauto Landsbergio atkaklumu siekiant Lietuvai laisvės, jo sugebėjimais išmanyti tuometinę tarptautinę padėtyį atvedant Lietuvą į Nepriklausomybę. Taigi jos akyse tik prof. V.Landsbergio šalininkai buvo ir tebėra tikrieji Lietuvos patriotai ir jos laisvės gynėjai. Gal kiek ir perdedu, tačiau po LDDP laimėjimo 1992 m. išeivija, ypač jos spauda, Lietuvą suskirstė į dvi stovyklas: geruosius - konservatorius bei jų rėmėjus ir bloguosius - LDDP bei jos rėmėjus. Todėl ir prieš šiuos rinkimus ne tik vadinamosios trečiosios jėgos, bet ir tradicinės partijos tokios, kaip krikščionys demokratai, tautininkai ir socialdemokratai, nesusilaukė iš išeivijos tokios finansinės paramos kaip konservatoriai. Išeivija nei rinkėjų, nei balsavusiųjų skaičiumi tikrai negali pasigirti. Pirmajame rate iš 9500 rinkėjų balsavo tik 3984. Migracijos departamento duomenimis, tik 1297 JAV gyvenantys lietuviai turi Lietuvos pilietybę. Kanadoje - 399 ir Australijoje - 191. Pirmajame rate JAV balsavo apie 1300, antrajame apie 1200. Džiugu, kad net keturi užsienio lietuviai (Jonas Gylys, Vytautas Dudėnas, Kazys Bobelis, Feliksas Palubinskas. - Red.past.) kandidatavo į Seimą ir trys buvo išrinkti: vienas pagal sąrašą, du vienmandatėse. Teko girdėti, kad konservatoriai kviesis užsienio lietuvius dirbti ministerijose ir kitose valdžios struktūrose. Reikia tikėtis, kad tiek išrinktieji, tiek pakviestieji dirbti neapvils tautos. Tai Pasaulio lietuvių bendruomenės atstovo Vilniuje Juozo Gailos mintys iš jo atsakymų į "Gimtojo krašto" klausimus. Visą pokalbį spausdinsime artimiausiame žurnalo numeryje. <doc> Studentija - prieš policiją Lapkričio 28-osios vidurdienį Kauno VPK prieigose piketavo studentija. Pasipiktinimo banga kilo po to, kai Centro PK pareigūnai buvo įtarti naudoję smurtą, apklausiant sulaikytą Vytauto Didžiojo universiteto (VDU) ketvirtakursį. Miesto valdžios sankcionuotojoje akcijoje dalyvavo keli šimtai studentų, VDU rektorius Bronius Vaškelis. VPK vyriausiojo komisaro pavaduotojas, kriminalinės policijos vyresnysis komisaras Antanas Ruzgas. Pareigūnas akcijos dalyvius informavo, kad smurtu įtariamieji CPK jaunesnieji leitenantai Audrius Kriaučionis bei Modestas Mažeika, kol bus įrodyta jų kaltė, atleisti iš pareigų. Miesto apylinkės prokuratūroje iškelta baudžiamoji byla. Incidento pradžia - lapkričio 18-oji, kai, anonimui melagingai pranešus, jog universitete padėti sprogmenys, išminuotojų buvo apieškomas VDU centrinių rūmų pastatas. Drabužinėje aptiktas stiklainis su kanapėmis, o šalia rasti VDU Humanitarinio fakulteto studentui Tomui Ulinauskui priklausę sąsiuviniai. Narkotikų laikymu įtartas jaunuolis lapkričio 19-ąją dviejų policininkų iš namų buvo išvežtas į komisariatą apklausti, kur, nukentėjusiojo teigimu, buvo žiauriai mušamas, kad prisipažintų. Dėl traumų T.Ulinauskas gydosi Kauno 2-ojoje klinikinėje ligoninėje. Po piketo VPK vadovui A.Ruzgui jo kabinete buvo oficialiai įteiktas pareiškimas, adresuotas Lietuvos Seimui, Vidaus reikalų ministerijai, miesto VPK vyriausiajam komisarui. Pažadėjęs, kad per porą mėnesių įvykis bus ištirtas, pareigūnas tikino, jog smurtas Kauno policijoje "nebuvo ir nebus toleruojamas". A.Ruzgo teigimu, beveik per trejus metus už įvairius pažeidimus iš darbo buvo pašalinti net 680 policijos darbuotojai.Alfredo Jacopozzi "Religijos Filosofija" ŽODIS SKAITYTOJUI Šiuolaikinė italų filosofija Lietuvoje menkai žinoma. O gaila, nes ji tikrai verta dėmesio. Verta pirmiausia dėl to, kad vienas būdingiausių šios filosofijos bruožų yra postmetafizinis mąstymo stilius, kuris mūsų platumose dar matyt ilgokai bus egzotika. Labiau įprastas mums yra metafizinis mąstymas, operuojantis transcendentiniais (ar "imanentiškai transcendentiniais") principais, kurie turi suteikti pasauliui reguliarią struktūrą, tapatinamą su prasme. Patys tie principai suvokiami pagal analogiją su "daiktais", t.y. kaip tai, ką galima stebėti "iš šalies". Kultūros filosofijoje toks požiūris galiausiai įgyja etnocentrinio fundamentalizmo pavidalą, politinėje filosofijoje bei etikoje jis virsta represiniu legalizmu, o religijos filosofijoje - konservatizmu, programiškai ignoruojančiu filosofinės refleksijos ir gyvos patirties dialektiką. Tuo tarpu postmetafiziniam mąstymui prasmė atsiveria ne kaip iš abstrakčių principų "dedukuojama" struktūra, o greičiau kaip hermeneutinį pavidalą turintis judėjimas, kuriame mąstytojas "dalyvauja", o ne iš šalies jį stebi. Kaip tik tokį postmetafizinį mąstymo stilių atrandame šioje knygoje. Jau pačią religijos filosofijos galimybę knygos autorius grindžia "postmetafiziškai" - filosofiją jis suvokia kaip žmogaus esminį atvirumą, išreiškiamą radikalaus klausimo forma. Trijose knygos dalyse religijos filosofijos problematika nušviečiama tarsi trimis vienas kitą papildančiais aspektais. Pirma dalis - tai trumpa religijos filosofijos istorinės raidos apžvalga nuo patristinio laikotarpio iki mūsų laikų. Antroje dalyje nagrinėjama religijos filosofijos metodo specifika, išryškinant ją teologinio bei religijotyrinio religijos apmąstymo fone. Trečioje dalyje nesistengiant aprėpti visų religijos filosofijos temų, išskiriamos kelios svarbiausios: religijos galimybė bei jos pobūdis sekuliarizuotame pasaulyje, religinės patirties specifika ir religinio kalbėjimo ypatybės bei to kalbėjimo santykis su tylėjimu. Alfredo Jacopozzi knyga yra trumpas ir populiarus įvadas į šiuolaikinę religijos filosofiją, ji prieinama kiekvienam, besidominčiam šia problematika, tad bus įdomi ir naudinga daugeliui Lietuvos skaitytojų. Tomas Sodeika PRATARMĖ "Niekas, kas žmogiška, filosofijai nesvetima [...], priešingai, kaip tik žmogus ir tampa problema pačiam sau bei ieško savo būties pagrindo bei pateisinimo."1 Jeigu priklausomybė nuo žmogiškosios egzistencijos ir tuo pat metu atvirumas klausimui nusako filosofiją, ji galėtų turėti ypatingą skyrių, kuriame apmąstytų tokį žmogišką fenomeną, koks yra religija, ir tuo būdu taptų religijos filosofija. Iš to akivaizdžiai ryškėja, kad šaltinis, kurio imamės, yra tvirtai filosofinis, o religija, kurią svarstysime, yra ne sąvoka, gaunama abstrakčių ginčų pagrindu, o krikščionybė, nuolatos atsiremianti į Vakarų filosofinę tradiciją. Pirmoje dalyje kai kurių istorinių-teorinių modelių pagrindu peržvelgsime sudėtingus santykius, susidariusius nustatant ryšį tarp religijos ir filosofijos; juos pateiksime kaip trumpą religijos filosofijos istoriją. Antra dalis daugiausia liečia metodo problemas ir, kiek įmanoma, mėgina apibrėžti religijos filosofijos tyrimų sferą teologijos bei kitų religijos mokslų atžvilgiu. Galiausiai, trečioje dalyje norime išskirti pagrindines religijos filosofijos temas, kad bendrais bruožais nusakytume religijos akiratį ir atrastume jos vietą postmetafizinio mąstymo, ir konkrečiai hermeneutikos, horizonte. Kalbama apie pradinį apmąstymą, kuriame suvokiamas nueito kelio ribotumas, neišspręstų problemų platumas ir erdvė, atsiverianti ieškojimams. Vadinasi, kviečiama eiti toliau. Reiškiu dėkingumą daugeliui man patarusių ir lydėjusių mąstant ir susiduriant su filosofija. Ypač dėkoju Riccardo Battocchio už suteiktą pagalbą. Almo Collegio Capranica Roma, 1991 m. gruodžio 21 d. PIRMA DALIS RELIGIJOS FILOSOFIJOS ISTORINIAI-TEORINIAI MODELIAI Šioje pirmoje dalyje pateikiama trumpa religijos filosofijos istorija, apmetus penkis jos teorinius modelius. Jų atranka primygtinai reikalauja išryškinti branduolį, glūdintį religijos filosofijos atsiradimo, ypač pradedant moderniuoju mąstymu, pagrinduose, - religijos racionalaus grindimo problemą. Vadinasi, esama "išskirtinės" pamatinės linijos, atmetančios tokias "religijos kritikos" kryptis (turima galvoje ypač Feuerbachas, Marxas, Comtas, Freudas, Nietzsche), kurios, nors ir sudarydamos religijos filosofijos dalį, mūsų manymu, reikalauja atskiro dėstymo, kadangi faktiškai siekia paneigti pačius religijos pagrindus. I FILOSOFIJA IR RELIGIJA: HERMENEUTIKA Religijos filosofiją atrado modernusis mąstymas. Jos pradžia tapatinama su Spinozos Teologinio politinio traktato išleidimu 1670 m., religinių kovų epochoje. Kadangi Spinozos kūrinyje apverčiamas tikėjimo ir proto santykis, pripažįstant proto universalumą bei tvirtinant religijos partikuliarumą, jame aiškiai įsisąmonintas teologinės praeities tradicijos lūžis. Kiekviename lūžyje visada išlieka praeities formos. Prarasdama tradiciją, religijos filosofija neprarado hermeneutinės procedūros tradicijos. Tai yra neprarado tradicijos to nuolatinio interpretacijos proceso, kuris plėtojasi apreikštos ir Žodyje įtvirtintos religijos akiratyje. Šiame skyriuje, atsiremdami į tam tikrus filosofijos modelius, ir norime peržvelgti hermeneutikos raidą krikščioniškojoje tradicijoje, kad išryškėtų elementai, pagrindžiantys religijos filosofijos atsiradimą1. 1. Origeno dvasinė hermeneutika Krikščionybė iš pat pradžių atstovauja tokiai religijai, kuri nenori būti nustumta į mitinių pasakojimų sferą. Krikščioniškąjį apreiškimą pagrindžia Jėzaus iš Nazareto įvykis, kaip viso Rašto išsipildymas. Taigi ankstyvajai krikščionybei iš karto iškyla hermeneutinė santykio tarp Senojo ir Naujojo Testamento problema ir klausimas, ar Senasis Testamentas nenutrūkstamai galioja Naujojo atžvilgiu2. Bažnyčios Tėvų teologinės refleksijos atbaigė didžiulę biblinių tekstų interpretavimo pastangą ir surado patikimus Rašto supratimo kriterijus. Bažnyčios Tėvų teologijos horizontas yra hermeneutinis. Graikiškoji patristika, ypač Origeno asmenyje (185-253) išvystė pačią rafinuočiausią hermeneutiką, kuri savo užduotimi laikė "juslinės evangelijos pakeitimą dvasine"3, o tai reikštų skverbimąsi į Rašto gelmę, idant būtų atrasta tiesa (Dvasia), slypinti už tiesioginių vaizdinių (pažodiškumo). Origenas aptinka hermeneutinę problemą glūdint pažodiškumo ir Dvasios, vaizdinio (figura) ir slėpinio santykyje. Kriterijų tokio santykio artikuliavimui Origenas perima iš savo antropologinės vizijos, kurios pagrindas - soma, psyche ir pneuma atskyrimas. Pažodinė prasmė esanti Rašto kūnas (soma), ir jis yra tai, kas skirta paprastiesiems (incipientes), tobulesnieji (progredientes) ugdomi per Rašto sielą (psyche) arba sukurią moralinę prasmę; galiausiai, tobulieji (perfecti) susisieją su dvasine prasme (pneuma)4. Apskritai tai yra diferencijuotas hermeneutinis procesas, tačiau nepažeidžiantis būtent giluminės, žmogaus sampratai analogiškos, Rašto vienovės. "Kaip galiausiai žmogus sudarytas iš kūno, sielos ir dvasios, tą patį turime manyti ir apie Raštą, kurį Dievas davė tam, kad suteiktų žmonėms išganymą"5. Origeno ir Aleksandrijos mokyklos alegoriškasis platonizmas, interpretavęs visą tikrovę kaip kitos, gilesnės ir aukštesnės tikrovės, simbolį, buvo atsiribojęs nuo "Antiochijos mokyklos"6. Jos atstovai, Diodoras Tarsietis ir Teodoras Mopsvestietis, būdami ištikimi aristotelinei perspektyvai, žavėjosi pažodine bei filologine Rašto egzegeze, laikydami alegorinį aleksandrietišką statinį rizikingu ir netikru. 2. Augustiniškoji ženklo hermeneutika Pusiausvyrą tarp Antiochijos mokyklos tikslios filologinės bei Aleksandrijos mokyklos dvasinės interpretacijos pasiekė Augustinas (354-430). Lyginant su kai kuriomis charizmiškojo sauvaliavimo formomis, aukštinusiomis tiesioginį įkvėpimą, Augustino filosofijoje Rašto interpretacijos problema įgyja "mokslinį" pobūdį. Savo teoriją Augustinas išplėtoja kūrinyje De doctrina christiana, laikomame "Augustino teologinės hermeneutikos manifestu"6. Prieš apibrėždamas Rašto interpretavimo taisykles, Augustinas konstruoja kalbos teoriją, kurioje atlieka pamatinį signum ir res atskyrimą. Signum yra tai, kas vartojama, kad nuo savęs atgręžtų į kita; res yra tai, kas turi savaiminę prasmę ir nenurodo į kita7. Tokio atskyrimo šviesoje Raštai yra signa divinitus data, Dievo duoti ženklai apreikšti žmogui dalykus (res), būtinus išganymui (Dievas vienas ir triasmenis, įsikūnijimas, Bažnyčia). Idant parodytų savo išganomąją valią, Dievas tampa esančiu Rašto žodyje (signa) su visa jo nesuprantamumo bei dviprasmiškumo našta. Kartu su šia perskyra tarp signum ir res pateikta kita, - tarp signa propria ir signa translata. Tiesioginiai ženklai yra tie, "kurie vartojami ženklinti tokiems daiktams, kuriems ir buvo sukurti", perkeliantieji ženklai "yra patys daiktai, kurie praeina pro tiesiogiai į juos nurodančius žodžius, kad ženklintų kažką kita"8. Šituo apibrėžimu grindžiamas skirtumas tarp pažodinės ir įvaizdinės (figūrinės) arba alegorinės prasmės. Pažodinės prasmės plotmėje einama nuo žodžio prie daikto, o įvaizdinės prasmės plotmėje einama nuo daikto prie platesnio simbolinio horizonto. Taigi augustiniškasis interpretacinis procesas yra vieningas procesas, artikuliuojamas dvejopai: pažodine prasme ir alegorine prasme. Šitų dviejų momentų vienovė glūdi žodžio-ženklo reikšmės turtingume; turtingumas yra neišsemiamas, kai kalbama apie Dievo žodį, glūdintį Rašte. Hermeneutiniame procese išryškėja intelekto vaidmuo. Augustino filosofijoje intelectus fidei, kaip pažintinis instrumentas: - suponuoja tikėjimą apreikštaisiais dalykais (regula fidei); - padeda atsiskleisti sugebėjimui kaskart giliau pažinti, idant būtų aptiktas simbolinis ryšio signum-res horizontas. Intelectus fidei, kaip gebėjimas alegorinės interpretacijos būdu prasiskverbti į tikėjimo turinį, atnešė Dievo supratimą, galutinai išvaduotą nuo bet kokio antropomorfiškumo ar dualizmo. Tokia samprata įtvirtina krikščionybės naujumą, palyginti su pagoniškąja kultūra. 3. Tikėjimas ir protas Viduramžiais: įtampos hermeneutika Viduramžiais būta reikšmingo egzegetinio aktyvumo. Vienuolynuose įsigali lectio divina. Iš bažnytinių mokyklų ir vienuolynų katedrų aiškinama šventoji knyga. Pasirodo catenae - patristinių fragmentų, komentuojančių atskiras Rašto vietas, rinkiniai. Vis didesnę reikšmę įgyja glosarijai - paraštinės pastabos šventiems tekstams - vėliau tapę ir tikrais komentarais. Nepaisant tokio egzegetinio ūgtelėjimo, herme-neutinių principų vystymo požiūriu Rašto aiškinimas nepažengė į priekį. Viduramžių teologai paveldėjo patristinį dvejopos Rašto prasmės (pažodinės ir alegorinės) principą ir išvystė jį prasmių dauginimo perspektyvos linkme. Ją sintetiškai išreiškia žinoma formulė: Littera gesta docet, quid credas allegoria, moralis quid agas, quo tendas anagogia9. Prasmių artikuliavimas aiškiai parodo scholastikos reikalavimą priartėti prie Rašto prasmės, išlaikant glaudų teksto ir dvasinės interpretacijos, moralės ir eschatologijos santykį, vengiant fideistinės pozicijos ar profaniškojo mąstymo nuvertinimo. Naujajame kultūriniame kontekste, kuris apibūdinamas lėtu Aristotelio minties plitimu, iškyla proto ir tikėjimo santykio arba profaniškojo ir teologinio mąstymo santykio problema. Iki XII a. tokie mąstytojai kaip Škotas Eriugena, Abelardas, Anzelmas autonomiškos racionalios refleksijos pagrindu buvo sukūrę realybės, pasaulio ir žmogaus viziją, tačiau vis dėlto ji dar skleidėsi teologinės perspektyvos plotmėje. Filosofija, besiremianti tokiu refleksijos pagrindu, buvo platonizmas, kuris gerai derėjo su apreiškimo duomenimis. XIII a. ginčai dėl Aristotelio fizikos ir metafizikos kūrinių (logikos darbai buvo jau seniai žinomi) atvėrė naujas perspektyvas filosofinei refleksijai, siekusiai autonomijos ir atsiskyrimo nuo teologijos. XIII a. yra persmelktas šia pamatine proto ir tikėjimo hermeneutine įtampa, kurią pakeičia nuosaikesnis abipusio atvirumo bei savarankiškumo požiūris, teikiantis galimybę tiek protui, tiek tikėjimui savitai dalyvauti dieviškos malonės šviesoje. Taigi akcentuojama kitokia nuostata: jau ne tik fides quaerens intellectum (Anzelmas), t.y. akcentuojama ne tik tai, kad racionalusis mąstymas skleidžiasi tikėjimo horizonte, bet ir tai, kad intellectus quaerens fidem, t.y. kad filosofinis protas turi autonomišką erdvę, bet neišsemdamas visko, ką galima išsakyti ar pažinti, privalo atsiverti platesnei - tikėjimo - perspektyvai. Šios autonomiškos perspektyvos požiūriu formuluotė philosophia ancilla theologiae traktuojama ne kaip "filosofijos pajungimas teologijai, o greičiau kaip pačios metafizikos išaukštinimas, iškeliant ją iki hermeneutinio apreikštosios tiesos kriterijaus, reikalingo gilesniam pastarosios intelektualizavimui bei intelektualiniam išgryninimui, tai yra metodologiniam ir hermeneutiniam pačios teologijos pagrindimui"10. Tomas Akvinietis (1225-1274) yra viduramžių epochos mąstytojas - tos epochos, kurioje pasiekiama maksimali proto ir tikėjimo hermeneutinė įtampa tiek filosofiniu, tiek teologiniu (Rašto) požiūriu. Tomas Rašto egzegezei perima augustiniškąją ženklo hermeneutiką, tačiau išplečia signum sąvoką, įjungdamas į ją ne tik žodžius, bet ir žodžiais žymimus daiktus. Summa Theologiae Tomas tvirtina, jog "Rašto autorius yra Dievas. O Dievas tiesai išreikšti gali pritaikyti ne tik žodžius, bet ir pačius daiktus. Vadinasi, jei kitiems mokslams būdinga tai, kad žodžiai turi reikšmę, tai Šventajam Raštui - kad patys žodžiais nurodomi daiktai savo ruožtu jau reiškia ką kita"11. Todėl Raštas turįs reikšmės apstą, priklausantį nuo kalbos, kurioje glūdi ne vien ženklai-žodžiai, bet ir ženklai-daiktai. Ženklai-žodžiai Tomui yra realybės nuoroda - tada susiduriame su pažodine Rašto prasme, o "pačių žodžiais išreikštų daiktų vartojimas kitiems daiktams reikšti vadinamas dvasine prasme, kuri grindžiama pažodine, kaip dvasinės prasmės prielaida"12. Tomo, dar labiau nei Bažnyčios Tėvų, filosofijoje dvasinė prasmė yra įšaknyta pažodinėje prasmėje: tai liudija "kitokia mąstysena - artimesnė humanistiniam pozityvumui, negu Bažnyčios Tėvų dvasiniam pasauliui"13. Tomistinė Rašto hermeneutika, būdama pagrįsta istoriškai bei tikroviškai, neabejotinai atstovauja tokiai filosofinei hermeneutikai, kuriai pamatinė yra būties samprata. Kaip didžiausias tobulumas, būtis užpildo visus daiktus, suteikdama jiems pastovumą bei realumą ir yra metafizinis bet kurio hermeneutinio intelligere pagrindas. Žmogiškasis intelektas intencionaliai atviras "būties aktui", tai toks atvirumas, kuris suteikia dinamiką hermeneutiniam ir tuo pamatiškai istoriniam procesui. Taigi Tomo hermeneutika turi metafizinį pamatą, o tai reikštų, kad tiesos supratimo procesas grindžiamas realybės būtyje: "žmogui natūralu iki inteligibilios tikrovės pakilti per juslinius daiktus, kadangi bet kuris mūsų pažinimas prasideda juslėmis. Todėl dalykų padėtį atitinka tai, kad Šventajame Rašte dvasiniai daiktai yra pasirodantys kaip kūniški vaizdiniai"14. Išryškėja Tomo filosofijai būdinga nuostata: tiesos supratimas realizuojasi ypatingu inteligibiliu procesu, besiplėtojančiu juslumo ir inteligibilumo dinamikoje, o tai yra tokia gnoseologija, kuri Rašto hermeneutikoje verčia pabrėžti istorišką pažodinę prasmę15. 4. Humanizmas ir Renesansas: hermeneutikos kritinė funkcija Humanizme ir Renesanse atradus lotynų bei graikų autorius, ėmus versti bei interpretuoti senuosius rankraščius, pagausėjo hermeneutinių traktatų. Krikščioniškojo humanizmo laikotarpiu, lyginant su vėlyvosios scholastikos kraštutiniu abstraktumu, hermeneutika prisiima kritinę funkciją16. Erazmas Roterdamietis (1466-1536) savo priešiškumu scholastikai žada teologijos gryninimą, pagrįstą grįžimu prie Rašto. Į tą grįžimo prie šaltinių perspektyvą įtraukia ir kritinis Naujojo Testamento leidimas bei graikiško teksto vertimas (1516), filologiškai apdoroti daugelio Tėvų leidiniai17. Filologinė teksto rekonstrukcija Erazmui turi aiškią kritinę reikšmę: ji verčia suvokti krikščioniškąjį mokymą pagal jo ištakas, kad būtų įžiebta Bažnyčios reforma, išlaisvinanti nuo dvasininkų valdžios bei abstrakčių teologinių disputų. Reforma tam tikra prasme sunaikina proto ir tikėjimo įtampos horizontą ir galutinai radikalizuoja biblinės bei filosofinės hermeneutikos skirtumą. Liuteris (1483-1546) pradeda tradicinėmis biblinės hermeneutikos schemomis, bet, kitaip negu scholastika, transformuoja jas, kad pastarosios sugriūtų. Liuteriui pažodinė Rašto prasmė yra Žodis, tuo tarpu dvasinė yra tikėjimas. Santykį tarp Žodžio ir tikėjimo nusako Liuterio sukurtoji hermeneutika. Tikėjimas, kaip Dievo veikimas mumyse, yra hermeneutinis raktas, vedantis į Žodžio šerdį, kuri yra vien Kristus. Todėl Rašto supratimas įvyksta tikėjime, ir pastarajam subordinuotas istorinio Kristaus bei pažodinės Rašto prasmės supratimas. Jokių metafizinių-teologinių Rašto komentarų, tik vienintelis sola fides principas. Tai, ką aptarėme, padeda suprasti kitą fundamentalų Liuterio hermeneutikos aspektą, vadinamąjį "Rašto principą". Pasak jo, Scriptura sui ipsius interpres, Raštas interpretuoja pats save ir nereikalauja kito. Taip Liuteris nutraukia ryšį su tradicija, pagal kurią Bažnyčia buvo fundamentali hermeneutinė Rašto vieta, ir pakylėja Dievo Žodį į bet kurios tradicijos teisėjus. Jei nebėra tradicijos, taigi ir Bažnyčios mokymo, kaip Dievo Žodžio interpretavimo garantijos, iniciatyva paliekama atskiram Dievo apšviestam ir įkvėptam tikinčiajam, turinčiam tiesioginį ryšį su Rašto Žodžiu. Taigi, Liuterio mokymui tikėjimo patirtis turi pirmapradę hermeneutinę reikšmę, iškylančią virš egzegetinės technikos ar kurios nors mokyklos teologinio arsenalo. Kartu su Liuteriu atsiduriame taške, kuriame absoliutus hermeneutinis tikėjimo pirmumas teologinėje plotmėje sunaikina praeitį, eliminuodamas bažnytinės tradicijos hermeneutinę vertę, o filosofinėje plotmėje skelbia asmeninės "supratimo perspektyvos" pirmumą pažodinių-istorinių duomenų, apibūdinančių šiuolaikinę hermeneutiką, atžvilgiu18. II FILOSOFIJA IR RELIGIJA: SPINOZIŠKASIS LŪŽIS Iki šiol religijos ir filosofijos santykis buvo peržvelgtas hermeneutinėje perspektyvoje. Tėvų ir viduramžiškoji krikščionybė apibūdinama kaip "hermeneutika Tradicijos viduje"1. Tai reiškia, kad biblinė hermeneutika ir filosofinė hermeneutika, išlaikydamos tarpusavio įtampą ir įvairių, kartais ir konfliktuojančių interpretacijų pagrindu suteikdamos naujumo pavidalą krikščionybės faktui, įsiklauso į kultūrinę bei religinę tradiciją. "Rašto prasmės ieškojimas kiekvienu atveju atsiskleisdavo būtent kaip tikrosios reikšmės ir krikščioniškojo tikėjimo esminio turinio paieška."2 Todėl Liuteris ir Reforma dar telpa šioje hermeneutinėje perspektyvoje, nors ir kaip opozicija tradicijai. Religinių kovų persmelktas XVII a. kitaip pasižiūri ir į minėtą refleksijos proceso lūžį. Daugiau nebekalbama apie įvairias interpretacijas tradicijoje, bet imamas kelti pačios religinės tradicijos klausimas. Religijos filosofija prabunda ten, kur refleksija radikalizuojasi ir iškelia krikščionybės esmės klausimą. Spinoza (1632-1677) ženklina išsivadavimą iš tradicijos ir religijos bei filosofijos santykių apvertimą; šitaip jis suteikia pirmenybę proto vaidmeniui ir pačioje religijoje sukelia skilimą tarp racionaliojo mokslinio (išdėstyto Etikoje) ir auklėjamojo liaudinio (pateikto Traktate) religijos aspektų3. 1. Rašto išlaisvinimas iš teologijos Teologinis - politinis traktatas anonimiškai išėjo Amsterdame 1670 m. Tokį kūrinį atskiros religinės bei politinės grupės tuoj palaiko bet kurio kulto ir religijos griovimu, ir paskelbia jį odium theologicum. Viename iš savo laiškų Spinoza atskleidžia motyvus, pastūmėjusius jį parašyti Traktatą. Kūrinio siekiai esą du: a) išlaisvinti nuo išankstinių nusistatymų, su kuriais susidurdavęs Raštas, b) teigti pilietinę laisvę, kaip žmogaus pagrindinį reikalavimą, kurį užgniaužus, žmogus nustoja būti žmogumi4. Raštas visų pirma yra išlaisvintas iš teologijos, kurios interpretaciniai, dažnai dogmiški bei spekuliatyvūs, todėl prievartaujantys metodai yra išsisėmę. Reikia imtis naujo metodo, kuriuo būtų galima parodyti, jog Raštas ir prigimtinis protas vienas kitam neprieštarauja, negana to, Raštas pats tegali būti suprastas būtent proto šviesoje. Šio racionalaus metodo reikalavimas gimsta iš poreikio išryškinti tai, kad žmogiški samprotavimai negali būti palaikyti dieviškais nurodymais. Spinoza racionalizmo perspektyvoje atsisako visos dvasinės bei alegorinės Tėvų hermeneutikos ir kala į galvą liuteriškąjį sola scriptura, galiojimo didybę priskirdamas vien pažodinei prasmei. Septintajame Traktato skyriuje Spinoza iškelia pagrindinį savo hermeneutikos principą: "Rašto interpretacijos metodas ne skiriasi nuo gamtos interpretacijos metodo, o visu kuo su pastaruoju sutampa"5. Toks hermeneutikos problemos iškėlimas yra spinoziškosios metafizikos pasekmė: Raštas ir gamta randasi iš vienos ir tos pačios substancijos anoniminiu veidu, kurią Spinoza vadina Dievu6. Taigi pageidaujama kiek įmanoma objektyvesnio metodo, kuris paliktų byloti Raštą ir apreikštų tokius įstatymus, per kuriuos Dievas pasirodytų gamtoje. Spinozos metodas plėtojamas trimis lygmenimis: 1. Istorinis-kritinis lygmuo: jis liečia pasakojimą teksto, patikimai nerekonstruojamo, nemokant hebrajų kalbos, kurios pagrindu atsiskleidžia pažodinė prasmė. 2. Pagrindinių teiginių lygmuo: kiekvienas tekstas yra redukuojamas į jo pagrindinius teiginius, apčiuopiant jų prasmę ne mūsų proto ar išankstinių sampratų, o tik Rašto pagrindu7. 3. Autoriaus lygmuo: galiausiai yra būtina pažinti kiekvieno autoriaus gyvenimą, papročius ir kultūrą. Rekonstruoti jo mąstyseną yra kiekvieno autentiško hermeneutinio principo siekis. 2. Auklėjamoji religija Spinozos nusakytasis metodas neturi prieštarauti prigimtiniam protui ir privalo užčiuopti religinės patirties esmę. Bet kuri tokia patirtis nereikalauja jokių ypatingų sugebėjimų, jokio antgamtiško tikėjimo, o tik prigimtinės proto šviesos, kuri yra bendra visiems. Todėl biblinė religija apibūdinama kaip universali, liaudiška, auklėjamoji religija, glūdinti vidiniuose jausmuose, sielos atvirume ir kaip tokia nereikalaujanti nei dogmų, nei bažnytinio mokymo. Pakanka minimalaus credo, kurį Spinoza reziumuoja keletu teiginių: - egzistuoja vienintelis, tikras, gailestingiausias Dievas, turintis teisę į visa ir viešpatavimą viskam; - jo garbinimą ir klusnumą jam sudaro teisingumo bei gailestingumo praktikavimas, tai yra artimo meilė; - išganymas yra tiems, kurie paklūsta Dievui. Jei į šiuos teiginius neatsižvelgiame, religijai, kurios esmę sudaro vien klusnumas, stinga tikslo. Tokiu būdu Spinoza išvaduoja religiją iš tiesos sferos: nėra dogminių tiesų, tik maldingumo dogmos, galinčios pastūmėti į klusnumą. Taip manydamas, Spinoza atveria erdvę įvairiems religiniams įsitikinimams. Kiekvienos religijos įsitikinimai vėl yra laikomi šventais vien paklusnumo jiems, o ne tiesos atžvilgiu. Tiesa priklauso ne religijos, o filosofijos kompetencijai. Skirtumas tarp tikėjimo ir filosofijos esąs radikalus. 3. Laisva filosofija Traktato XIV skyriuje Spinoza dviem lygmenimis - tikslo ir pagrindo - nustato skirtumą tarp tikėjimo ir filosofijos. "Filosofijos tikslas yra ne kas kita, kaip tiesa, tuo tarpu tikėjimo [...] vien klusnumas bei maldingumas. Filosofijos pagrindai glūdi visuotinio pobūdžio žinojime, todėl ji privalo būti atremta vien į prigimtį, tuo tarpu tikėjimo pagrindai telkiasi pasakojimuose ir kalboje, todėl privalo būti išgauti vien iš Rašto bei apreiškimo."8 Šiuo teiginiu Spinoza paliečia tūkstantmetį teologijos ir filosofijos santykio klausimą (XV sk.), tačiau ne pateikdamas sprendimą, o atmesdamas problemą, parodant prielaidų, kuriomis rėmėsi šios praeities teorijos (t.y. to, kad ir tikėjimas esą pažintinis gebėjimas) netikrumą. Tikėjimas, pasak Spinozos, neturi jokios pažintinės vertės. Pažinimas yra proto, kurio prigimtis - būti Dievo begalinio intelekto dalimi, - savybė, įgalinanti jį adekvačiai pažinti amžiną ir begalinę Dievo esmę9. Taigi žmogiškam protui joks apreiškimas nėra būtinas ir, vadinasi, Raštas taip pat paklūsta rimtam racionaliam tyrimui, tokiu laipsniu, kokiu Spinoza ketina savąja hermeneutika išlaisvinti Raštą iš teologijos ir tradicijos. Spinoza baigia filosofijos kaip vienintelės tiesos saugotojos teigimu; tam ji privalanti būti pamatiškai laisva, jos padėtis visų pirma turinti garantuoti mąstymo laisvę. Traktatas baigiasi viltimi, "kad kiekvienam piliečiui bus leidžiama ne tik galvoti taip, kaip nori, bet ir sakyti tai, ką galvoja"10. Religijos filosofija atsiranda tokioje laisvės atmosferoje, kuri Spinozai reiškia laisvę nuo tradicijos vardan filosofinio racionalizmo, "numarinusio hermeneutiką ir padariusio religiją [...] radikaliai nešališko filosofinio tyrimo objektu"11. Švietimo patyrime toks nešališkumas įgaus įvairias formas. III FILOSOFIJA IR RELIGIJA: REDUKCIJA Spinoziškasis metodas, redukavęs Biblijos žinią iki to, kas gali būti suprasta protu, tampa hermeneutiniu kriterijumi visam XVIII a. Kartą pašalinus iš kelio visa, kas stebina ir kas prieštarauja protui, Biblijos horizonte lieka Dievas, kviečiantis klusnumui ir nuolankumui. Būtent tokia ir bus deistinės tradicijos praktika1. Švietėjiškajame XVIII a. protas krikščioniškajam apreiškimui tampa išmėginimu, ir įvairiais keliais prieinama prie išvados, jog religija neturi nieko, ką būtų galima išvysti antgamtinės religijos ar dogmų pagalba. Tokiame lygmenyje religija sukūrusi vien kliūtis ir žmonių diskriminaciją bei sukėlusi vien kovas. Apšvieta sieks sugrąžinti religiją į moralinės vertės bei civilinės visuomenės konstituavimo plotmę. Tik ištrūkusi iš dvasininkų valdžios kontrolės religija galėtų pasitarnauti civilizacijos pažangai. Tokia nuostata realizuota tiek, kiek savo refleksija tai įvykdė tokie mąstytojai kaip Kantas, o po jo, iš kitų perspektyvų, - Schleiermacheris ir Hegelis. 1. Kantas ir religija proto ribose Kantas (1724-1804), grįsdamas religiją, atliko radikalų posūkį. Jis galutinai atsisakė metafizinės perspektyvos ir padarė pradžią etinei perpektyvai. Toks perėjimas visapusiškai išreiškia Apšvietos dvasią, kadangi centrinę vietą gauna žmogiškasis subjektas ir jo autonomija praktinio proto sferoje. Iš tokio centro Kantui įmanoma grįsti bet kurį teologinį diskursą apie transcendenciją2. Žmogaus geismas, kuriuo jis trokšta transcendentiška, yra neginčytinas faktas. Kantas siekia išskirti to geismo motyvą. Koks interesas verčia protą peržengti patyrimo ribas ir kelti Dievo egzistavimo bei sielos nemirtingumo klausimą? Tas interesas neliečia spekuliatyvaus proto, kuris šiuo požiūriu išlieka sterilus, kadangi negali nieko įrodyti. Tas interesas yra pirmiausia praktinis, ir būtent praktinio proto sferoje galima duoti atsakymą į galutinius egzistavimo klausimus. Religijoje glūdi tik veikimas, - tai yra įsitikinimas, kurį Kantas pasiūlo jau Praktinio proto kritikoje, kurioje religija svarstoma, atsiremiant į jos etinę-praktinę prigimtį. Kantas atveria eti-nę perspektyvą, kuri, tikrąja žodžio prasme, yra metafizikos atstatymas, kadangi tai, ko spekuliatyvus protas negali įrodyti, praktinis protas gali "postuluoti". Postulatai yra ne dogminiai teiginiai, o kaip paties etiškumo veikimo sąlygos praktiniame prote iškeltos darbinės hipotezės3. Būtent sielos nemirtingumo ir Dievo egzistavimo postulatai yra tai, kas atveria kantiškąją etiką religijai. Prigimtinė religija galinti būti grindžiama prigimtiniu protu, kuris Kantui yra ne kas kita, kaip moralinių privalėjimų, kaip dieviškų priesakų įsisąmoninimas ir viltis, įgyvendinti moralinių įstatymų reikalaujamą aukščiausią gėrį. a. Radikalus blogis Religijos koncepciją Kantas išplėtojo kūrinyje Religija tik proto ribose (1793), kuris gali būti laikomas išsamiausiu religijos teorijos išdėstymu. Įžangoje Kantas teigia moralės autonomiją ir prioritetą religijos atžvilgiu. Moralinis privalėjimas kaip įstatymo atitikimas sudaro moralinio gyvenimo autonomiją. Todėl pats privalėjimo tikslas negali būti žmogaus veikimo prasmė. Religija, išplečia privalėjimo sampratą, susiedama ją tiesiogiai su Dievu ir su viltimi, kad aukščiau-siasis gėris, pilnutinė laimė, tarpininkaujant valiai žmogaus, įsipareigojusio moraliniam privalėjimui, realizuosis būsimame gyvenime. Šitame gyvenime visada renkamasi tarp moralinio privalėjimo ir konkretaus gyvenimo, nes žmogaus ketinimui įgyvendinti moralines vertybes visada gresia radikalus blogis. Šią temą Kantas plėtoja pirmojoje kūrinio dalyje. Jis neneigia žmoguje įgimto palinkimo į gėrį, bet teigia, kad šalia jo egzistuoja polinkis į blogį (Hang zum BŠse). Kantas jį nusako kaip įgimtą ir tiek pat nepažinų valios potraukį priimti maksimas, kurios moralinių įstatymų motyvą pajungia kitiems motyvams, ir todėl įgyjantį meilės sau, kaip moralinių įstatymų laikymosi sąlygos, impulsą. Turimas galvoje racionalus nusakymas blogio, kurio esmė išlieka pridengta paslaptingumo skraiste; iš tikrųjų čia esama visuotinai patiriamo, bet nepažinaus fenomeno. Ar įmanoma išeiti anapus šios sąlygos? Kantas teigia, kad iš žmogaus pusės įmanomas "atsivertimas", atstatant moralinį įstatymą kaip vienintelį veikimo motyvą, kadangi kiekvienas privalo daryti visa, kas nuo jo priklauso, kad taptų geresnis. Jeigu į šitą atsivertimą būtų įsikišama iš Dievo pusės, to būtų neįmanoma nei patvirtinti, nei paneigti, daugiausia, to galime viltis. b. Išganymas Kantas kuria racionalią krikščionybės hermeneutiką. Tai akivaizdžiai atsiskleidžia antrojoje Religijos dalyje, kai priešinant Raštą ir kristologiją, kalbama apie gėrio ir blogio pradų kovą dėl įsivyravimo žmoguje. Kristus Kantui yra gėrio prado personifikacija, o žmogus, sekantis jo pavyzdžiu, "tiesiogiai laiko save objektu, nesančiu nevertu Dievo prielankumo"4. Kristus esąs pavyzdys kiekvienam žmogui, kadangi jo elgesys atitinka racionalią, Dievo moraliai pageidaujamą žmogaus idėją. Tokiame požiūryje išganymas nėra atgailos ir atpirkimo vaisius: taip būtų tik duodamas "opiumas sąmonei"5. Išganymas yra perėjimas nuo blogų ketinimų prie gerų, ir reikalauja kūno nukryžiavimo, t.y. blogio priėmimo iš meilės gėriui, šitaip išmėginant savo gerą elgesį. Kantui gėrio prado pergalė prieš blogio pradą lygiavertė Dievo karalystės žemėje pagrindimui. Iš tiesų, aukščiausiasis gėris realizuojasi "ne atskiro asmens, įsipareigojusio moraliniam tobulumui pastangomis, bet reikalauja asmenų susivienijimo visame kame, siekiant to paties tikslo"6. Taip gelbstint žmogų nuo radikalaus blogio, laikomo glūdinčiu jo socialinėje plotmėje, atsiveria kelias etinės bendrijos būtinumui. c. Etinė bendrija Trečioje kūrinio dalyje Kantas aptaria etinę bendriją, turinčią tikslą plėsti moralumą, be prievartinių įstatymų bei sukurtą Dievo kaip vienintelio įstatymų leidėjo. Dievas yra vienintelis, kuris gali suprasti paklusnumą, tirdamas širdis, t.y. išskaitydamas intencijas ir kiekvienam atlygindamas pagal nuopelnus. Kantas apie etinę bendruomenę kalba terminais, kurie iš naujo nukreipia į krikščioniškąją Bažnyčią, atskirdamas joje neregimąją Bažnyčią nuo regimosios. Neregimoji Bažnyčia yra "paprasta visų teisingųjų susivienijimo apie tiesioginę, bet moralinę Dievo valdžią idėja"; regimoji Bažnyčia yra "realus žmonių susivienijimas visame kame", turintis pavyzdžiu neregimąją Bažnyčią, nors išliekančią vis dėlto labai tolima nuo regimosios7. Regimajai Bažnyčiai reikia tikėjimo, pagrįsto knyga, kanoniniais įstatymais ir kultu. Bet įsivyraujant tikrai švietėjiškai nuostatai, toks fides mercenaria, kuris skatintų Dievo atžvilgiu laikyti pranašesniais permaldavimo, o ne nuopelno veiksmus, privalės išnykti ir turės būti pakeistas laisvu tikėjimu, atitinkančiu moralinės religijos orumą. d. Kultas Baigiamieji ketvirtosios dalies svarstymai specialiai liečia kultą. Malda, krikštas, komunija yra svarbios priedermės etinės bendruomenės plotmėje ne tiek kaip malonės priemonės, kiek kaip praktiniam tikėjimui būtini autentiško jo gyvavimo momentai. Iš tikrųjų, veiksmai visada privalo būti pajungti moralinei sąmonei, kuri, kaip save sąlygojantis moralinio sprendimo gebėjimas, suteikia tikrumą, mums vertinant savo elgesį ir nustatant, ar jis geras, ar blogas. Kanto kūrinys apie religiją gali būti laikomas bandymu įjungti religinį matmenį į kritinio racionalizmo kontekstą. Šitaip kantiškoji religijos hermeneutika atsiveria etinei perspektyvai, o Kantas kaip filosofas, remdamasis praktiniu protu siekia sukonstruoti moralinės religijos sistemą, kadangi žmogus, tapdamas žmogiškesniu, maitinasi viltimi pergalėti radikalų blogį8. 2. Schleiermacheris ir religija kaip begalybės intuicija/jausmas Idealizmo bei Romantizmo laikotarpiu religija Apšvietimo įgyvendinto kraštutinio racionalizavimo atžvilgiu įgyja savitą refleksijos sferą. Tai jau kitokia pajauta, atverianti mintį sąlyčiui su begalybe, pajauta, kurią įtakojo romantinė poezija (Schlegelis, Novalis), kuri atrandama mistikos kloduose (Plotinas, Eckhartas, Spinoza, BŠhme). Dabar jau turimas galvoje nuo žmogaus ir jo pažintinio bei moralinio matmens nebeatsiejamas santykis. Todėl religija kaip žmogaus įtampa ir atvirumas begalybės atžvilgiu tampa prieinama filosofiniam nagrinėjimui ir galutinai "redukuojama" į žmogaus dvasios struktūrą. Šitaip siekiant užčiuopti jos savitumą, religija išvystama santykinumo perspektyvoje. Vienas šios religinio matmens atžvilgiu naujos įžvalgos pirmtakų yra Friedrichas Schleiermacheris (1768-1834)9. Jo religijos filosofija - tai mėginimas eiti toliau už Kantą, sugrąžinusį prie etikos, idant būtų įteisinta religija ir įtvirtintas religinio fakto besąlygiškumas. Religinė patirtis neredukuojama į jokius kitus matmenis. Aiškinti religiją taip, kaip švietėjai - metafiziniu ar praktiniu protu, - reikštų ją suracionalinti arba redukuoti į etiką, prarandant religinės patirties savitumą. Veikale Apie religiją (1799) Schleiermacheris vadovavosi aiškiais apologetiniais ketinimais, atitolinusiais jį nuo švietėjų pozicijų ir suartinančiais su romantiniu jausmingumu10. Tipiškai romantinis Schleiermacherio mąstysenos aspektas yra dvasios gyvenime begalybės intuicijai suteiktas išskirtinumas, pagrindžiantis religijos autonomiją. Religija iš esmės "yra ne mąstymas ar veikimas, o intuicija ir jausmas"11: ji yra begalybės prasmė ir skonis. Tik religinis jausmas suteikia galimybę susiliesti su begalybe, baigtinybei pasiliekant baigtinei ir drauge jaučiantis nugrimzdus į begalinę realybę12. "Nujausti universumą - prašyčiau jus apsiprasti su šia samprata, - tai yra visos mano kalbos ašis, tai yra universaliausia ir giliausia religijos formulė."13 Religija Schleiermacheriui yra intuityvus būdas aprėpti universumą, begalybę, kiekvieną akimirką atsiskleidžiančią mums savo nenutrūkstamu veikimu per baigtinius daiktus. "Religijos būta, kai senovės žmonės, nepaisydami laiko ir erdvės ribų, kiekvieną ypatingą pasaulyje esančią gyvenimo formą laikydavo visur esančios Būties veikimu ir viešpatavimu: jie buvo perpratę ypatingą universumo dermės veikimo būdą ir vadino šitai intuicija."14 Intuicija yra apibūdinama kaip betarpiškas, ypatingas, išskirtinis suvokimas: "Dedukcija ir santykis nieko negali"15. Jeigu intuicijos pobūdis toks tikslus ir individualus, tai begalybės intuicijos pačios tampa begalinėmis, kadangi begalybę galima aprėpti iš begalinių regos taškų: "Šitas begalinis chaosas, kuriame kiekvienas taškas tikrai atstovauja pasauliui, kaip tik dėl to tikrai yra tiksliausias ir giliausias religijos vaizdinys"16. Taigi religijų galimybė yra begalinė, lygiai kaip begalinės yra gćlimos begalybės intuicijos. Iš tokios religijos sampratos kyla tolerancijos perspektyva: "Kiekvienas privalo žinoti, kad jo yra tik visumos dalis, kad apie tuos pačius objektus, kurie sukelia religinius įspūdžius, yra irgi religiškų ir vis dėlto kitokių nei jo vaizdinių"17. Tad religija yra tolerantiška; stotume prieš jos begalinę esmę, jei norėtume viską apimti vieninteliu tikėjimu ar vieninteliu jausmu. Kitaip yra metafizikoje su jos manija viską apimti vieninteliu žinojimu ir sisteminti universumą, kuriame privalu kovoti ir persekioti, taip atsiduriant neapykantos ir karų ištakose. Schleiermacheris nemano, kad religijos yra vienoje plotmėje. Krikščionybė yra aukščiausios galios religija, turinti aiškų dramatiško baigtinybės ir begalybės santykio suvokimą; santykio, kurį žmogus privalo nepaliaujamai gelbėti, nes vis linkstama atitrūkti nuo begalybės ir nebeužčiuopti jos apsireiškimo. Šia krikščionybės perspektyva Schleiermacheris užbaigia savo apologetinę programą, turinčią teigti religijos autonomiškumą apskritai bei krikščionybės pirmumą. Religinės intuicijos nagrinėjimas lieka Schleiermacherio religijos filosofijos branduolys. Bet ar ši intuicija turi objektyvų turinį? Ar viskas nėra redukuojama į subjektyvų aspektą? Tai klausimai, kurie persekioja, laikantis Schleiermacherio refleksijos nuostatų. Jo intuicijos analizės pagrinduose esama pastangos nutolti nuo Absoliuto požiūrį priėmusių ir baigtinybę užmiršusių Schellingo bei Hegelio idealizmo. Schleiermacheris, priešingai, svarsto žmogaus baigtinumą bei subjektyvų žmogiško jutimo būdą. Tad suprantama, kodėl savo kūrinyje "Apie religiją" jis beveik niekada nesigriebia Dievo vardo18. Schleiermacherio perspektyvoje Dievas atrodo identifikuojąsis su pačiu žmogumi, trokštančiu begalybės ir intuityviai siekiančiu tą troškimą perprasti. Tai yra antropocentristinė religijos redukcija, kurioje pranyksta baigtinybės tarpiškumo begalybės atžvilgiu problema. Schleiermacheris atsistoja baigtinybės, žmogaus ir jo jausmo pusėn, - žmogaus, atsikreipiančio į Dievą malda, kuriai skirta sudužti savose ausyse. 3. Hegelis: susitaikymo link G. W. Hegelio (1770-1881) filosofijoje religija buvo nuolatos apmąstoma, kadangi jis radikaliai rimtai ėmėsi to, ką Schleiermacheris vienaip ar kitaip vos palietė. Jam rūpi krikščioniškojo apreiškimo pretenzija būti tiesos šaltiniu, vedančiu į Absoliuto ir baigtinybės sutaikymą19. Hegelio diskursas apie religiją, iš pradžių būdamas autonomiška refleksija, pamažu ima įeiti į jo sistemą ir tampa momentu, turinčiu savo įveiką filosofijoje. Šį vystymąsi įrėmins tokie kūriniai: Jaunystės teologiniai užrašai (1793-1800); Dvasios fenomenologija (1807); Filosofijos mokslų enciklopedijos kompendiumas (1817); Religijos filosofijos paskaitos (1821). a. Religija už sistemos Pirmutinis Hegelio interesas, plaukiantis iš jo išsilavinimo, įgyto Tiubingeno seminarijoje, buvo teologinio-religinio pobūdžio. Tai apmąstoma trumpuose raštuose, išėjusiuose Jaunystės teologinių raštų20 pavadinimu. Juose religija tiesiogiai yra susieta su politiniu bei socialiniu gyvenimu. Motyvą tokiai sąsajai buvo suteikęs labai iškilus įvykis - prancūzų Revoliucija. Ji visiems parodė, kad istorija nėra kontinumas, ji trūkinėja. Revoliucijos pagimdytas modernus žmogus suvokia, kad ne tik istorija trūkinėja, bet ir moralė bei religija suskyla (atotrūkis tarp įstatymų ir sąmonės, religinių institucijų ir religinės dvasios, ir t.t.). Netrukus Hegelis pamato patį mąstymą persmelkiantį susidvejinimą ir ieško šitos situacijos priežasčių, atlikdamas krikščioniškosios religijos, neabejotinai esančios moderniojo laikmečio matrica, tyrimą. Savo pirmame veikale Liaudies religija ir krikščionybė Hegelis "liaudies religiją" (Volksreligion) nusako esant "subjektyviuoju" religijos aspektu. Kaip tokia ji išgyvenama visos liaudies širdimi, gali turėti įtakos įvairiose žmogiško gyvenimo srityse, įskaitant politinį gyvenimą. Šitą religijos tipą Hegelis mato istoriškai realizuotą graikų polyje. Polis yra laisvės vieta, kur žmonės paklūsta savo pačių nustatytiems įstatymams; tai žmogaus ir dieviškumo, žmogaus ir valstybės harmonijos išraiška tobula vienove, kurią Hegelis vadina "dailia vienove", kadangi ją betarpiškai išreiškia menas. Krikščionybė, atvirkščiai, kritikuojama tiesiogiai švietėjiškų reikalavimų pagrindu kaip išoriška, objektyvi, bažnytine struktūra bei ortodoksijos autoritariniu principu pagrįsta religija. Veikale Krikščioniškosios religijos pozityvumas Hegelis nuolat kritikuoja tą "pozityvų" ir autoritarinį pobūdį krikščionybės, atstovaujančios transcendentiniam Dievui, kuris iš išorės primeta (ir šia prasme kalbama apie tam tikrą "pozityvią" religiją) žmogui savo valią. Tad iš pradžių Hegelis supriešina dvi religines bei politines koncepcijas: graikiškąją, subjektyvią, kurią jis laiko laisvės, realizuotos Prancūzijos Revoliucija, simboliu, ir krikščioniškąją, objektyvią, kurią sutapatina su Vokietijos dvasine situacija ir kategoriškai laiko blogesne. Po Berno laikotarpio, sėkmingai dėstytojaudamas Frankfurte, Hegelis pakeičia poziciją. Kūrinyje Krikščionybės dvasia ir jos likimas, siekdamas išsaugoti savo palankią nuomonę apie graikų religiją, jis negatyvią nuomonę nuo krikščionybės perkelia judaizmui. Hebrajišką dvasią, pasak Hegelio, yra persmelkęs susiskaldymas. Abraome, hebrajų protėvyje, yra iš anksto duoti jo tautos charakteriai. Skyrius apie Abraomo istoriją atskleidžia tam tikrą lūžį. Abraomas yra žmogus, kuris "nori nemylėti ir taip būti laisvas"21. Jis niekina savo kraštą, pasaulį ir tokią panieką perkelia į savąją Dievo idėją; taip gimsta biblinis Dievas, Šventasis visagalis ir pavyduolis, su kuriuo žmogus gali susisieti tik vergiškai paklusdamas. Hebrajiška dvasia amžinos vergijos sąlygomis išgyvena atsiskyrimą nuo Absoliuto. Šioje vietoje Hegelis parodo naujumą, kurį įneša Jėzus, pasipriešindamas susidvejinimo ir priespaudos dvasiai, parodydamas kitokią Dievo tėvystę. Įsikūnijimu apsireiškia Dievo meilė. Absoliutus skilimas tarp Dievo ir žmogaus vėl tampa susitaikymu bei tėvo ir sūnaus ryšiu. Tad išorišką ir autoritarinį įstatymą, baudžiantį už nuodėmę, pakeičia meilės etika. "Meilė yra vėl save atrandančio gyvenimo jausmas."22 Tokioje perspektyvoje nuodėmė jau nėra neklusnumas, ji yra suirimas gyvenimiškos harmonijos, kurios siekiama iš naujo, kadangi meilėje "gyvenimas gali nusikratyti savo sopuliais"23. Taigi tokia yra krikščioniška dvasia ir jos "likimas", tai yra tobulumo būvio atpažinimas, tuo pat metu gyvenant su prarastosios harmonijos trauka. Graikų religija krikščionybės atžvilgiu išlieka abstraktaus, šalto vieningumo išraiška, tuo tarpu krikščionybėje nuodėmės ir naujo susitaikymo idėja pasiekiama konkretesnė vienybė, glaudžiau susiejanti baigtinybę ir absoliutybę. Hegelis privalo pripažinti, kad ši vienybė krikščionybėje realizuota istoriškai, tačiau nėra įsisąmoninta. Krikščionybė apvylusi, siekiant vienybės, o iš to kilo išmėginimas trūkinėjimu, kuriuo gyvena šiuolaikinis žmogus. Taigi religijoje yra neįmanoma atrasti baigtinybės ir Absoliuto sutaikymo vietos. Straipsnyje, pavadintame Tikėjimas ir žinojimas (1802), Hegelis jau yra anapus Teologinių raštų perspektyvos; kritikuodamas visas "religijos filosofijas" (Kantas, Jacobi, Fichte), jis dar stabteli ties baigtinybės ir begalybės, arba subjekto ir objekto prieštaros, kurių problematiką minėtos koncepcijos ištirpdo vidujame tikėjime arba tiesiog ateizme. Šioms tipiškoms modernumo formoms Hegelis priešina spekuliatyvų žinojimą, kuris nepanaikina suskilimo, bet geba atpažinti jį kaip Absoliuto momentą. Šitaip Hegelis atsigręžia nebe į religiją, o į filosofiją kaip mąstymą, kuris, prasidėdamas Absoliutu, dialektiškai apima ir neigimą, ir skilimą, bei siekia baigtinybės ir begalybės sutaikymo, pripažindamas tarp jų esantį prieštaravimą. Į šią dialektinę realybės viziją, glūdinčią hegeliškos sistemos pagrinduose, religija įeis kaip momentas, kuriame esama istoriškai realizuoto, bet spekuliatyviai neįsisąmoninto sutaikymo. Spekuliatyvus suvokimas to, kas įvyksta religijoje, ir apskritai realybėje, priklauso filosofijai24. b. Nelaiminga sąmonė 1805-1807 metų laikotarpiu Hegelis, turėdamas bendrus savo sistemos kontūrus, rašo Dvasios fenomenologiją25. Čia Hegelis ne kartą grįžta prie religijos temos, iš naujo iškeldamas bei modifikuodamas kai kuriuos Teologinių raštų motyvus. Žmogaus ir Dievo atsiskyrimo bei lūžio tarp jų tema yra išskleista viduramžiškai krikščionybei tipiškame "nelaimingos sąmonės" vaizdinyje. Krikščionybė, kitaip nei stoicizmas ar skepticizmas, kurie Fenomenologijoje pirmesni už nelaimingą sąmonę, priskyrė suskilimą, kaip struktūrišką tikinčiajai sąmonei. Iš čia jos nelaimingumas, nes Dievas juntamas kaip tolima realybė, esanti svetima pačiai sąmonei, kuri, pasak liuterono Hegelio, privalo pripažinti savo niekybę prieš Dievą, netgi susinaikinti Dievo akivaizdoje. Iš esmės čia kalbama apie paradoksalų santykį, santykį tarp begalybės ir sąmonės, kurį Hegelis mato aktualizuojantis trimis momentais. Pirmuoju momentu, Tėvo epochoje (Senasis Testamentas), Dievas priešinamas atskirybės žmogiškajai sąmonei, kuri tuo pagrindu yra pavergta. Antruoju momentu, Sūnaus epochoje (istorinė krikščionybė), Dievas įsikūnija, prisiima atskirybę, ir, kaip toks, yra sąmonėje "tokiu būdu, kad pastaroji esti nekintamumo vaizdinys, į kurį persikelia visas egzistavimo būdas"26. Trečiuoju momentu, Dvasios epochoje (filosofiškai interpretuota krikščionybė), atskira sąmonė atranda save pačią Dieve ir šitaip tampa Dvasia, tai yra žinojimu save pačią esant absoliutu, ir taip ji vėl susitaiko su tuo, ką pirmiau suvokė esant svetima. Ir aišku, kad trečiuoju momentu yra įveikiamas iš suskilimo kildavęs nelaimingumas. Fenomenologijos VII skyrius visas skirtas religijai. Dabar jau esame kelio pabaigoje: Dvasia, pirmiau nei grįždama į save pačią kaip Absoliutas, vaizduojasi Absoliutą kaip kitą savęs atžvilgiu, kaip transcendentą, ir šitas vaizdavimasis yra religija. Religijoje Dvasia vaizduoja save pačią įvaizdžių pavidalu, ir šitaip atrandame gamtinio pasaulio įvaizdžius, tokius kaip ugnis (persų religija), augalai ir gyvūnai (indų religija), obeliskai ir piramidės (egiptiečių religija). Graikų religija, atvirkščiai, yra "meniška religija". Graikijoje Dvasia yra esmiškai meniška (tuo tarpu Egipte ji yra "meistriška"), o dieviškumas plastiškai pavaizduotas skulptūroje. Graikų religija, kaip meniška religija, iškyla kartu su Olimpo dievų pergale prieš titanus, tai yra tada, kai dieviškumas, vaizduojamas žmogišku pavidalu, persveria dieviškumą, vaizduojamą kaip gamtos jėgos. Todėl dievai privalo turėti kalbą: taip gimsta orakulas, o iš to plaukia dar aiškesnis dievų savęs išreiškimas tragedijoje. Bet iš tikrųjų tragedijoje viešpatauja "nepajudinama likimo vienybė", kuri "praretina dangaus gyventojus"27. Tad, pasak Hegelio, tragedijoje esama dievų išvarymo, t.y. politeizmo įveikos. Galiausiai Hegelis kalba apie apreikštąją religiją, t.y. krikščionybę. Anksčiau jis buvo kalbėjęs apie krikščionybę vartodamas "nelaimingos sąmonės" įvaizdį. Čia jis atnaujina kalbą ir nusako nelaimingą sąmonę esant "sielvartu, save išreiškiančiu žiauriais žodžiais: Dievas yra miręs"28. Religija Fenomenologijos perspektyvoje dar nėra absoliutus žinojimas. Jai trūksta sąvokos, tai yra tokio žinojimo, kuriame Absoliutas daugiau nebėra vaizduojamas kaip kitas, bet žino save patį esant tapatų subjektui. Bet tai yra sistemos atžvilgiu vidinė perspektyva. c. Religija sistemoje 1817 m. skelbdamas Filosofinių mokslų enciklopedijos kompendiumą Hegelis suteikia galutinį pavidalą savo sistemai29. Jis čia jau žvelgia iš Absoliuto perspektyvos. Religija yra įjungta į sistemą ir svarstoma jos turinio požiūriu. Religijos turinys yra Dievas, kuris tačiau visada mąstomas reprezentavimo būdu (kaip jau duotas, objektyvus turinys). Bet reprezentuojančiame žinojime skilimas jokiu būdu nėra įveiktas; išlieka priešstatos pasaulis-Dievas, kūrinys-kūrėjas. Skilimo nukeltis turima tik sąvokoje30. Sąvoka nesitenkina vienybe kaip kažkuo duotu, bet perveria ją spekuliatyvia jėga, pelnydama skilimus ir išlaikydama juos vienybėje. Pasak Hegelio, "filosofija savo objektą turi drauge su religija, kadangi abiejų objektas yra tiesa giliausiąja žodžio prasme - mat Dievas, vienas Dievas yra tiesa"31. Religija ir filosofija apmąsto tą patį turinį iš skirtingos perspektyvos. Religija reprezentuoja Dievą, o filosofija persmelkia religinį reprezentavimą dialektika ir užčiuopia sąvoką, tai yra per skirtumus susidarančią Absoliuto vienybę. d. Sutaikymas kaip religijos filosofijos užduotis Iki šiol nueitu keliu buvo siekiama parodyti, kaip Hegelio filosofijoje religija pereina pro sąvokos tinklą, kad atsiskleistų kaip veikli Absoliuto istorijos dalis. Suskaldyta religinių pasaulių realybė iš tikrųjų yra Absoliuto savęs atpažinimas istorijoje. Visa tai Hegelis ryškiai parodo Religijos filosofijos paskaitose32. Hegelis savitai interpretuoja krikščionybę, kurią svarsto jos pretenzijos į tiesą požiūriu. Hegeliui krikščionybės dogmos išreiškia absoliuto tiesą. Trejybės dogma nusakoma paties Dievo, kaip absoliutaus aktyvumo, vidinė dinamika, t.y. perėjimas nuo gryno subjekto (Tėvas) į jo suobjektinimą (Sūnus) iki abiejų susijungimo visuotinybėje (Šventoji Dvasia). Iš esmės visi trys yra Dvasia, ir tai nurodo Dievą esant ne abstrakčią realybę, bet gyvą subjektą, tikrą meilės intrigą su pačiu savimi. Į šią trejybišką schemą yra įjungta įsikūnijimo dogma, ji pamatiška hegeliškam krikščionybės supratimui. Įsikūnijimas yra ypatingas įvykis, kuriuo Dievas pasirodo Jėzuje prisiimdamas žmogaus pavidalą. Tad Dievas gali prisiimti baigtinumą. Hegelio požiūriu, įsikūnijimas realizuojasi, nes žmogus baigtinume yra gavęs Dievo sąmonę. Tai subtiliausias ir sunkiausias krikščionybės momentas, kadangi baigtinumo ir begalybės sutaikymo požiūriu Kristaus įvykio vienatinumas tampa lemiamas visiems žmonėms ir istorijai. Žinoma, Hegelis racionalizuoja krikščioniškosios teologijos turinius. Krikščionybės tiesą iš esmės išgelbsti filosofija: taigi išgelbsti sąvoka! Tikėjimo požiūriu tai yra pati tikriausia redukcija. Vis dėlto pamatinis Hegelio filosofijos ketinimas nėra užmirštas: filosofijos ir religijos sutaikymas, išlaikant krikščioniškosios religijos iškeltą pretenzijos į tiesą pagrindą. Hegeliui tai yra religijos filosofijos užduotis, nukreipta prieš tokį mąstymą, kuris mato tik intelekto ribas, ir prieš tokią teologiją, kuri pasilieka jausmų lygmenyje ir atsisako minties triūso. IV FILOSOFIJA IR RELIGIJA: SKIRTUMAS Šis pavadinimas duotas "negatyviam" filosofijos ir religijos santykio modeliui. Skirtumu bylojama, jog filosofijos ir religijos plėtojimosi perspektyvos yra nevienodos; santykio nesama. Šis "ne" nusako esant plyšį, nutraukdamas sugretinimą. Tai yra situacija, kurią apibūdino neįrodomoji hegeliškoji dialektika, norėjusi nesupriešindama atskirti religiją ir filosofiją, numatydama jų sutaikymą. Bet religija neįsitraukia į dialektikos žaismą, nes negatyvumo ar prieštaros akivaizdoje ji, užuot bandžiusi rasti sprendimą, lieka atvirybė: ji padeda prieštaravimą išlaikyti atvirą ir jį mąstyti. Mąstymas, kuris griebiasi paradokso, susiduria su tokia nerimastinga užduotimi. 1. Kierkegaardas ir "auklėjamoji" filosofija Visa Kierkegaardo (1813-1855) kūryba turi tikslą atremti Hegelio teiginį apie filosofiją, kad pastaroji privalanti saugotis buvimo "auklėjamąja" (Dvasios fenomenologijos pratarmė). Tai, ką Kierkegaardas padaro savo siekiu, yra krikščioniškojo tikėjimo hermeneutikos pagrinduose1. Jis pateikia tam tikrą religijos ir jos santykio su filosofija sampratą, radikaliai priešingą Hegelio sampratai. Jeigu Hegeliui religija yra "reprezentavimas", t.y. neadekvačiai išreikštas tiesos turinys, kuris adekvačią formą gali įgyti tik filosofijoje, tai Kierkegaardui religija esmiškai yra tikėjimas. a. Egzistencija, apmąstoma kaip vienatiška Būtų labai supaprastinta filosofiją ir tikėjimą Kierkegaardo mąstyme taip supriešinti, kad galėtume jį priskirti iracionalistams. Kierkegaardas, plėtodamas savo kūrybą, atstovauja rafinuotai dialektikai, ištisai paženklintai skirtumo tarp filosofijos ir religijos, tarp mąstymo ir egzistencijos išlaikymu. Pirmuosiuose kūriniuose, tokiuose kaip Arba-arba (1843) ir Baimė ir drebėjimas (1843), jis tyrinėja egzistenciją jos galimybių atžvilgiu: kaip estetinę (Don Žuanas), etinę (sutuoktinis), religinę (Abraomas) egzistenciją. Šitos galimybės nėra alternatyvios, mat jei žmogus nori realizuotis kaip subjektas, tėra vienintelė galimybė: religinė egzistencija, kurios figūra išlieka Abraomas, žmogus, stovintis vien prieš Dievą. Problema, kurią kelia Kierkegaardas, yra tokia: kaip pateisinti religinę egzistenciją jos subjektyvumo būtinybėje? Visa tai privalo būti apmąstoma, ir štai tada tokių paskutinių Kierkegaardo kūrinių kaip Filosofijos trupiniai bei Baigiamasis nemokslinis prierašas siekimas mąstyti egzistenciją tampa rimta akistata su filosofija. "Egzistencija" jau savaime yra tokia filosofinė kategorija, kurią Kierkegaardas priešina "esmei". Esmė yra turinys, kuriuo remiasi visa Hegelio filosofija, t.y. sąvoka universalaus abstraktumo ir būtinumo atžvilgiu, o egzistencija yra savita konkreti realybė individo, privalančio suvokti save kaip subjektą. "Jis neabstrahuojamas iš egzistavimo ir jo prieštarų, bet yra jose ir vis dėlto privalo mąstyti. Mąstydamas jis visada privalo mąstyti, tuo pat metu būdamas egzistuojantis."2 "Auklėjamojoje" filosofijoje negali būti mąstoma niekas kita, kaip mane išgelbstinti tiesa, ir negali būti atrandama niekas kita, kaip tik idėja, dėl kurios privalau gyventi ir mirti. Išganymas tad tampa subjekto problema; subjekto, kuris juo labiau ima susidurti su transcendentiniu išganymu, juo labiau tampa "vienatiškas", ypatingas, toks, kuris, būdamas sukurtas nepakartojamu Dievo aktu, aptinka išganymą esant tiek pat vienatinį santykį3. b. Tikėjimo paradoksas Vienatišką egzistenciją apibūdina "galimybė" (kitaip negu Hegelio filosofijos "būtinumas"). Egzistencijoje viskas priklauso nuo atskirybės laisvo pasirinkimo. Gryna galimybė glūdi ir atskirybės Dievo akivaizdoje pozicijoje, tai yra tikėjime. Dėl to tikėjimas pakliūva į esmišką paradoksą: kad Dievas egzistavo žmogišku pavidalu, kad Jėzus Kristus yra Dievas laike. Šiame istoriniame fakte glūdi antistorinis ir transcendentinis elementas, kuriuo galima pagrįsti išganymą. Tik tikėjimas pajėgus užčiuopti šį faktą ir išganymo perspektyvoje laikyti jį paradoksu. Susitikimas su tokiu Dievu įmanomas ne kitaip, kaip tik tikėjimo šuoliu, kurį lydi protas, nesiimantis paaiškinti paradokso, bet pripažįstantis, jog paradokso esama. Protas tad turi negatyvią užduotį - sustoti paradokso akivaizdoje. Tik taip įmanoma išgelbėti krikščioniškąją tiesą. Netgi jei kartais protas, paradoksą suvokdamas, atrodytų jį atkovojantis, Kierkegaardas prieina išvadą, kad "didžiausias mąstymo paradoksas tokiu atveju yra šis: norėti sugriebti kažką, ko jis negali mąstyti"4. Kierkegaardo kelias veda proto neigimo linkme, užleisdamas vietą krikščioniškai tiesai. Taip manant, ši tiesa istorinio ir spekuliatyvaus supratimo požiūriu tampa nesuvokiama. Bet tai Kierkegaardui nesvarbu, kadangi istorinis ir spekuliatyvusis supratimas siekia eliminuoti paradoksą ir redukuoti krikščionybę į kultūrą, nežengdamas nė žingsnio į priekį tikėjimo keliu. Tikėjimas yra ne kultūra, ne pažinimas, o laisvės ir valios aktas. Taigi suprantamas Kierkegaardo vėlyvuosiuose kūriniuose atliktas etinės pozicijos pervertinimas. Jaunystės kūriniuose etika ir religija būdavo supriešinamos, o paskutiniuose kūriniuose Kierkegaardas ima laikyti etiką būtinu religijos momentu. Atskirybė, nukreipta išganymo link, faktiškai yra etinis subjektas, kuris apsisprendimu tikėjimui esmiškai yra laisvė ir valia; toks jis tampa asmeniškai apsispręsdamas tokiam tikėjimui, kuriame atskirybė savo "begaliniame kokybiniame skirtingume" gali užčiuopti tiesą. Kitos galimybės jai atkirstos. Kierkegaardiškasis protas, kitaip negu hegeliškasis protas su jo visuotinančiomis tendencijomis, žengia tokį žingsnį: apie krikščionybės tiesą iš esmės nieko negalima pasakyti, galima tik gyventi atskira egzistencija, apsisprendžiančia tik sau pačiai, radikalioje tikėjimo šuolio vienatvėje. Kierkegaardo žmogus savąja egzistencija įkūnijo šitą "negatyvią dialektiką", t.y. tą proto ir tikėjimo lūžį, siekdamas išgelbėti skirtingumą tarp krikščionybės tiesos ir individo. Jo "auklėjamoji" filosofija iš tikrųjų yra filosofija gyvenimui, anapus bet kokios racionalios pagavos susitinkančiam ir išsiskiriančiam su Dievu. Kierkegaardo atsiskyrėliška didybė glūdi būtent "buvime nuolatiniu kliuviniu, su kuriuo privalo skaitytis bet kuris mėginimas kelti dieviškumo problemą ir nenorintis redukuotis į intelektualizmą"5. 2. Barthas: skirtumo teologinė perspektyva Tragiška Pirmojo pasaulinio karo patirtis ženklina XIX a. kultūros bei idealistinių ir pozityvistinių jos sistemų krizę, kurios begalinės pažangos tonu teoriškai nusakė racionalią tikrovės viziją. Šios filosofinės kultūros vaisius religinio mąstymo plotmėje, ypač protestantizme, buvo liberalioji teologija, kuriai būdingas giluminis kliovimasis galimybėmis sutaikyti tikėjimą ir kultūrą6. Tokiame kontekste religijos filosofija turėjo didžiulį rezonansą, ypač neokantiškos pakraipos Marburgo mokykloje. Karo dramai pasibaigus, buvo justi naujos refleksijos, gal nebe tokios optimistinės, palyginti su idealistine, bet labiau atitinkančios žmogišką tikrovę, poreikis. Filosofijoje esama tikro Kierkegaardo renesanso: danų mąstytojas kartu su Dostojevskiu ir Nietzsche randa platų atgarsį tarp dvidešimto amžiaus mąstytojų. Į teologinę refleksiją Kierkegaardo teiginius įtrauks Karlo Bartho (1886-1968) dialektinė teologija7. a. Revoliucija teologijoje Barthas įvykdė radikalų posūkį teologijoje. Jis pasipriešino visai XIX a. protestantų teologijai, atsakingai, anot jo, už tai, kad teologija redukuota į žmogiškąją kalbą, kad ji pripildyta profaniškojo mokslo, istorijos, filosofijos bei psichologijos. Tokio tipo teologija nereikalinga: ji silpsta ramiame konvencionalizme ir Bažnyčiai padeda suburžuazėti. 1918-1922 m. Barthui atneša radikalių pokyčių teologiniuose apmąstymuose, kurių rezultatas subrandinamas jo garsiajame kūrinyje Laiškas Romiečiams8. Didžiulei daliai tuometinių teologų, pritapusių prie liberaliosios teologijos, buvo net sunku suprasti, ką Barthas manė. Jis ėmė atmetinėti bet kuriuos mėginimus tikėjimą į Dievą grįsti religija, religine patirtimi, šitaip kovodamas prieš kiekvieną konfesionalizmo ar apologetikos formą, siekiančią prilyginti Dievo žodį kokiai nors interpretacijai, kuri, kad ir kiek tiksli ir autoritetinga būtų, visada šiaip ar taip likdavusi žmogaus žodžiu. Tai, kas tikrai rūpėjo Barthui, buvo kategoriškas pasirinkimas tarp Dievo žodžio ir žmogaus žodžio, tarp Evangelijos ir religijos, tarp Dievo valios ir žmogaus troškimų. Todėl jis skverbiasi į religijos šerdį ir klausia savęs: ar gali žmogus savo iniciatyva ieškoti Dievo? Ar kai žmogus mėgina tai daryti, jis tikrai atsikreipia į tikrą Dievą? Galbūt bet kuris žmogaus klausimas apie Dievą ir bet kuri jo kalba Dievo klausimu tėra per didelis jo pasitikėjimas savimi? Ten, kur žmonės, ieškodami Dievo problemos sprendimo, amžių būvyje nutiesė daug kelių, Barthas regi tik vieną kelią: tai kelias, kurį žmogus privalo nueiti, visiškai savęs atsisakydamas, pripažindamas, jog tikėjimas į Dievą jam ateina iš Dievo apreiškimo, visiškai paklūstant Dievo žodžiui. Bartho pozicija Dievo problemos atžvilgiu buvo iš tikrųjų kažkas nauja, kadangi, šitaip iškelta, ji šalino bet kurią kitą poziciją, ypač tokios teologijos, kuri mėgino eiti į Dievą racionaliu keliu. Vienas iš svarbesniųjų Bartho išprovokuotų teologinės revoliucijos aspektų buvo visiškas teologijos išvadavimas iš filosofijos grandinių9. Kam tarnauja tikėjimas į Dievą, pagrįstas racionaliais įsitikinimais? Mokslo ir moderniojo mąstymo raida praktiškai sugriovė visus tuos įsitikinimus. Kaip atpažinti, ar tikėjimas į Dievą yra autentiškas, ar tėra greičiau iliuzija? Taigi, kad tikėjimas į vienintelį ir gyvąjį Dievą būtų pagrįstas, iškyla būtinybė rasti pradinį tašką. b. Pradinis taškas: apreiškimas Pradinio taško klausimas yra vienas iš lemtingųjų filosofijos klausimų. Pradinis taškas jokiu būdu nėra kažkas objektyvu, jis pasirenkamas tokios perspektyvos pagrindu, kuri, remiantis tuo pačiu pradiniu tašku, privalės būti išplėtota. Taigi tai, kas laikoma absoliučiu, besąlygišku pradiniu tašku, galiausiai tėra ne kas kita, kaip šuolis į tam tikrą apibrėžtą mąstymo ir tikėjimo srovę. Kurio nors pradinio taško pasirinkimas bet kuriame moksle reiškia tam tikro požiūrio taško rinkimąsi a priori. Barthas šią perspektyvą visiškai apverčia savo kūrinyje apie Anzelmą Fides quaerens intellectum (1931). Teologijoje, tvirtina Barthas, yra absoliutus pradinis taškas, ir tai esąs Dievas: Dievo apreiškimas yra tikėjimo pagrindas, o Dievas yra tikėjimo pradžia ir šaltinis. Laikytis tokio požiūrio reiškia nebeturėti galimybės kalbėti apie tikėjimo pasirinkimą iš žmogaus pusės. Galima kalbėti tik apie išankstinį dieviškąjį pasirinkimą. Tikėjimo pradinis taškas glūdi Dievo išankstiniame pasirinkime. Taigi bet kuri kita tikėjimo forma, grindžiama žmogiškąja prerogatyva, tėra iliuzija. Iš šios perspektyvos įgauna impulsą analogia fidei, kurią Barthas priešina analogia entis. Analogia entis norėtų įtvirtinti neginčijamą santykį tarp skirtingais laikomų Dievo ir pasaulio, o bartiškoji analogia fidei nori išlaikyti begalinį nuotolį tarp jų, teigiant, jog žmogus gali kažką apie Dievą išreikšti tik todėl, kad Dievas pirmiausia apsireiškęs per savo žodį. Pati teologija arba suvokia esanti žmogiškoji kalba apie Dievą, arba išsisemia, tapdama iškreipta, užsiimanti tik savo pačios sugalvotais stabais. Teologui tai reiškia bet kurios protu paremtos natūraliosios teologijos totalinį atmetimą. Tęsdamas kalbą, Barthas susitelkia ties apreiškimo vidumi: jokio apreiškimo nėra, kai žmogus pastarąjį tokiu laiko vien savo nuovokos pagrindu; vienintelis tikras apreiškimas tas, kuris išeina iš Dievo ir kuris galės būti žmogaus atpažintas ir išgirstas paklūstant tikėjimui, Rašto žodį pripažįstančiam Dievo žodžiu. Barthas paženklino XX a. teologiją. Jo frontalinė ataka, nukreipta į religijos filosofiją, siekusią kalbą apie Dievą pradėti nuo žmogaus, turėjo rimtų padarinių, - tokių, kad religijos filosofija kaip disciplina net buvo išbraukta iš universitetų protestantiškosios teologijos programos. Neabejotina, kad Bartho teologinė refleksija puikiai išryškino religijos ir apreiškimo skirtumą. Religija plačiąja prasme, suprasta kaip žmogaus mėginimas kalbėti apie Dievą pradedant savimi, yra nepatikima, ji yra "afera", žmogaus be Dievo "afera". Krikščioniškasis apreiškimas yra kitoje plotmėje, kadangi jame centrinė vieta atiduota grindžiančiajam įvykiui: tai Dievo žodis įsiveržiantis į istoriją ir pačiu savimi pasmerkiantis bet kurią religiją. V FILOSOFIJA IR RELIGIJA: FENOMENOLOGINIS POSŪKIS 1900-1901 m. išeina Husserlio Loginiai tyrinėjimai. Šitas kūrinys rodo atsiradus fenomenologiją - tikrai savitą mąstymo kryptį, kuriai skirta išjudinti amžiaus pradžios filosofinę panoramą bei įtakoti įvairiausias mąstymo sritis. Fenomenologija yra ryžtingas filosofinio metodo posūkis. Ji pasirodo kaip fenomenų, turinčių išreikšti sąmonės realybės prigimtį, aprašomasis metodas1. Fenomenologinis metodas, pritaikytas tyrinėti religiniam fenomenui, analizuodamas religinius duomenis, juos aprašo kaip pirmapradiškai neredukuojamus2. Religijos filosofija šį metodą padarė sudėtine dalimi nuostatos, nukreipiančios į objektyvų religinio fenomeno tyrinėjimą. Pirmieji jį panaudojo Rudolfas Otto istorinėje-fenomenologinėje bei Maxas Scheleris labiau filosofinėje srityje. 1. Rudolfas Otto: Šventybė Praeito šimtmečio antros pusės racionalizmo ir pozityvizmo mėginimai religinį fenomeną kildinti iš istorinių, psichologinių ar sociologinių priežasčių ryškiausio pasipriešinimo sulaukė Rudolfo Otto (1869-1937) darbuose3. Jo kūrinys Das Heilige paženklintas atotrūkiu nuo praeities. Prieštaraujant bet kokiam redukcionizmui, jame tvirtinama į ateitį orientuota nuostata, pasak kurios "religija prasideda pačia savimi"4, o tai reikštų, kad religija aiškinama išimtinai pačia religija. a. "Numinosum" Kad suvoktume šio kūrinio reikšmę, turime atkreipti dėmesį į paantraštę: "Iracionalumas dieviškumo idėjoje ir jo ryšys su racionalumu". Skirtingai nuo racionalistinių interpretacijų, redukuojančių religijos fenomeną, Otto iškelia aikštėn religijos filosofijos objekto iracionalųjį elementą, kuris, kaip visa perviršijantis, negali būti užčiuoptas protu. Šiam iracionaliajam religijos elementui įvardyti Otto sukuria numinosum terminą: "tokia kategorija yra absoliučiai sui generis ir tiesiogiai neapibrėžiama, kadangi ji pateikiama ne kaip koks nors pamatiškas duomuo, bet turi paskirtį tik būti duodančia ženklą"5. Numinosum yra kažkas absoliučiai ypatinga, kažkas, kas byloja, kad religinė patirtis gali tik duoti ženklą, bet jokiu būdu ne komunikuoti. Aprašydamas numinoziškumo potyrius Otto pasiremia Schleiermacherio "absoliučios priklausomybės jausmu", tačiau laiko tai esant dar pernelyg neapibrėžta. Numinoziškumo potyriuose esama "kūriniškumo jutimo, pasijutimo kūriniu, kai nugrimztama į savo niekybę"6. Tai reiškia, kad priklausomybės jausmo prielaida yra buvojimas neprieinamos realybės akivaizdoje. Taigi Šventybė išnyra kaip begalinis kokybinis skirtingumas žmogaus atžvilgiu, kaip visiškai kita tikrovė negu sąmonės realybė, - visiškai neįrodoma, kadangi pirmapradiška. Daugiausia, ką gali religinė sąmonė - tai aprašyti kai kuriuos numinosum pasirodymo momentus. b. Tarp "tremendum" ir "fascinans" Numinosum suteikia ne tik kūriniškumo pojūtį, bet ir tremendum, tai tokia realybė, kurios akivaizdoje žmogus apimamas begalinio siaubo. Tremendum pasirodo kaip galia, viešpatavimas, tremenda maiestas. Tremendum ir maiestas apima trečią momentą - energiškumą, pasirodantį simboliškai religinėmis vitališkumo, kančios, polėkio ir susijaudinimo išraiškomis. Numinoziškumas apima ne vien šį tremendum aspektą: "Šalia trikdančiojo elemento iškyla tas, kuris pakeri, keistai patraukia, dažnai intensyvėdamas iki apsvaiginimo ar sąmonės aptemdymo (...), šį momentą norime pavadinti šventybės momentum fascinans"7. Tai toks ypatingas atžvilgis, kai santykyje su dieviškumu sąmonė patiria ekstazę. Antinomija, kurią Otto pateikia kaip numinoziškumo elementų akistatą, susidaro iš Šventybės perviršio ir ambivalentiškumo. c. Šventybė kaip a priori Numinoziškumas didesnėje teksto dalyje analizuojamas, nagrinėjant religinės patirties fenomenologiją, parodant numinosum tiesiogines (pozos, gestai, balsas, mimika) ir netiesiogines (sakrališka kalba, sakralinės formulės, simbolika) išraiškas. Tuo tikslu kreipiamasi į meno kūrinius, iš kurių išraiškingiausiais Otto laiko Vakarų gotiką ir rytietišką kinų architektūrą. Be abejonės, originaliausias Otto veikalo aspektas yra Šventybės kaip a priori kategorijos pripažinimas: "Šventybė tad tikrąja žodžio prasme mums yra sudėtinė kategorija. Ją sudarantys elementai yra racionaliosios ir iracionaliosios sudėtinės dalys. Bet abu momentai sudaro - kas tvirtinama, prieštaraujant bet kokiam sensualizmui ar evoliucionizmui - grynai a priori kategoriją"8. Otto teigia, kad Šventybė yra žmogiška galimybė, būtent a priori, būdama tokia, ji yra pirmapradis dvasios palinkimas. Jis iškyla kaip slaptas gilesnio dvasios įsišaknijimo troškimas, kaip numinoziškumo išryškintas patirtinis kelias. Norėdamas pailiustruoti šį išankstinį palinkimą į numinosum, Otto pasiremia Augustino žodžiais (Confess., X, 20) apie palaimingą gyvenimą. "Iš kur kiekvienas turi žinojimą apie tai, kad visi taip godžiai einame palaimingo gyvenimo link? Kur gi jį esame matę, jeigu jis mus taip įkvepia? Mes jį turime, nežinau kaip."9 Otto akivaizdžiai parodė, kad tai, kas tipiška religinei patirčiai, nėra racionalu; bet tai dar nepateisina kaltinimų iracionalizmu, kylančių iš įvairių sričių, tarp kurių yra ir katalikiškoji scholastika10. Otto iracionalūs elementai religinėje patirtyje persipina su racionaliaisiais elementais, o krikščionybės pranašumas kitų religijų atžvilgiu pasireiškia būtent kaip sugebėjimas integruoti abu elementus: "Tai, kad abu momentai egzistuoja glaudžiai sujungti į tobulą, sveiką ir puikią harmoniją, yra, be kita ko, kriterijus, įteisinantis religijos pranašumą: tipiškai religinis kriterijus. Tokio kriterijaus pagrindu krikščionybė atsiskleidžia ir kaip aukščiausia iš visų žemės religijų"11. 2. Maxas Scheleris: amžinumas žmoguje Otto suteikė religijos filosofijai tokį pavidalą, kad ji ėmė prilygti Šventybės analizės aprašymui, išryškinančiam religinio fenomeno unikalumą ir neredukuojamumą. Otto teorijoje fenomenologinis metodas laikosi labiau aprašomojo lygmens. Ieškodamas kritinio metodologinio religijos filosofijos pagrindimo, fenomenologinį metodą jai pritaikė Maxas Scheleris (1847-1928). Jo svarbiausias kūrinys Apie amžinumą žmoguje (1921) laikomas žymiausiu fenomenologinės mokyklos indėliu į religinę problemą12. a. Religijos filosofijos užduotis Scheleris pasirodo esąs ypač dėmesingas religijos filosofijai kaip disciplinai, kuri įstengtų išlaikyti tiek filosofijos, tiek religijos autonomiją ir drauge nustatytų jų tarpusavio santykį. Pasakymas "religijos filosofija" Scheleriui prasmingas tik tuo atveju, jeigu filosofija ir religija išlieka esmiškai skirtingos. Per visą ilgą mąstymo istoriją to santykio refleksija neišvengė dviejų fundamentalių paklydimų: - esmiško skirtingumo pripažinimo, kuriame religijos ir filosofijos santykis sumenkinamas; - esmiškos tapatybės pripažinimo, kuriame arba religija traktuojama kaip absorbuojanti filosofiją (tradicionalizmas), arba filosofija traktuojama kaip absorbuojanti religiją (gnosticizmas). Scheleris giliai išanalizuoja ir sukritikuoja šiuos pavojingus religijos ir filosofijos santykio problemos sprendimus, ypač "identiškumo sistemą"13. Jis pasiūlo kitokį, jų skirtybes bei papildomumą išsaugantį sprendimą, ir šią perspektyvą pavadina religijos ir metafizikos "atitikimo sistema". b. Atitikimo sistema Religijos ir metafizikos atitikimo sistemoje Scheleris iš karto atkreipia dėmesį į tai, kad esama esmingų skirtumų: 1. Poreikio (BedŽrfnis) lygmeniu: metafiziką kildina poreikis suteikti prasmę tam, kas egzistuoja; religiją, priešingai, kildina galutinio išganymo poreikis. "Vadinamasis metafizinis poreikis yra kitoks, nei psichologiniai mechanizmai, vedantys į religiją. Versmė, maitinanti bet kuriuos metafizinius ieškojimus - tai nuostaba, kad yra kažkas, o ne veikiau niekas. [...] Tai klausimas, kuris ieško savyje egzistuojančio pasaulio esmės ir jį sąlygojančios pirmosios priežasties: tai yra metafizikos kaip tokios klausimas. Religija, priešingai, yra pagrįsta Dievo meile bei paties žmogaus ir visų daiktų galutinio išgelbėjimo troškimu. [...] Aukščiausiasis gėris, o ne absoliuti realybė ir jos prasmė, yra pirminis intencionalinis religinio akto objektas"14. 2. Metodo lygmeniu: metafizika remiasi žmogiško subjekto racionalia veikla; religija, atvirkščiai, remiasi apreiškimu, kaip pirmąja, objektyvia priežastimi ir tikėjimu, kaip antrąja, subjektyvia priežastimi. 3. Objekto lygmeniu: metafizikos objektas yra daiktų pagrindas ir pradmuo, visada neasmeniškas ir pasiekiamas vien pažinimu; religijos objektas yra ens a se, tai yra pirmoji priežastis, tačiau asmeniška, turinti veidą ir vardą. 4. Subjektyvaus tikrumo lygmeniu: metafiziniam tikrumui kelią nuolatos pastoja abejonė, ar jis nėra atsitiktinis; kadangi metafiziniai tvirtinimai visada hipotetiški, jų akivaizdumas suvedamas į tikėtinumą; priešingai, tikėjimo tikrumas arba yra akivaizdus ("tikrumas, tvirtas it granitas"), arba tikėjimas yra aklas ir dėl to tampantis erezija, prietaru ar magija. Tikėjimo akivaizdumas būtinas vien tikėjimo akto laisvei, kitaip nei proto aktui, kuris visada susietas su turiniu. Taip išsamiai pateikiant esmingus religijos ir filosofijos priešingumus, pradedamas susekti jų sąlyčio lygmuo, "simultaniškumo vizija". Tai išryškina jų neužbaigtumo požymis. Tiek metafizinė, tiek religinė įžvalga yra neišvengiamai neužbaigti amžinumo žmoguje vaizdiniai; tačiau neužbaigtas ne Dievas ar buvimo pagrindas, o jų žmogiškosios pagavos būdas. Kaip tik remiantis šiuo radikaliu neišbaigtumu, ir yra būtina suprasti, "kad adekvačiausias Dievo turėjimas, didžiausias mūsų būties dalyvavimas jo būtyje pasiekiamas visuminiu žvilgsniu, palikusiu prieštaras ir konfliktiškumą tarp religijos Dievo ir metafizinio pasaulio pagrindo", iš tikrųjų "tikras Dievas nėra toks tuščias ir šaltas kaip metafizikos Dievas. Tikras Dievas nėra toks didingas ir gyvas kaip gryno tikėjimo Dievas"15. Scheleris įdėjo žymų metodologinį indėlį į religijos filosofiją. Atitikimo sistema suteikia galimybę atskirti filosofijos ir religijos sferas ir religijos filosofijoje suvesti jas akistaton. Kuo aštriausiai išnaudodamas fenomenologinio metodo teikiamas galimybes, Scheleris išryškino kai kuriuos esmingus religijos fenomeno bruožus, kurių nūnai nebegali nepaisyti metodologiniai ir moksliniai religijos svarstymai. ANTRA DALIS RELIGIJOS FILOSOFIJOS METODOLOGINĖS PROBLEMOS Fenomenologinis posūkis, kuriuo užbaigėme istorinę dalį, mus verčia giliau pasvarstyti religijos filosofijos turinio, metodo ir uždavinių klausimus. Siekėme parodyti sunkumus, iškylančius bandant išlaikyti giluminį religijos ir filosofijos sugretinimo lygmenį ir nenuslysti į paviršutinišką redukcionizmą ar nepristatyti neįtikėtinų užtvarų tiek iš vienos, tiek iš kitos pusės. Šio sugretinimo sunkumas dažnai būdavo susijęs su metodo refleksijos, suteikiančios prasmingumo pačiam sugretinimui, stoka. Antrojoje dalyje, jau turėdami nužymėtus kai kuriuos teorinius kontūrus, istoriškai apibrėžiančius metodologinės problematikos iškilimą, stabtelsime ties religijos filosofijos tapatumo ir metodo problema šiuolaikiniuose svarstymuose, praplėsdami svarstymų horizontą santykio tarp religijos filosofijos bei kitų giminingų mokslų aptarimu. I PROBLEMIŠKUMO IŠKILIMAS: TARP METODO IR TIESOS Religijos filosofijos spekuliatyvusis epicentras buvo protestantiškoje Vokietijoje, pradedant Kantu, baigiant liberaliuoju protestantizmu. Šį racionalistinį mąstymo horizontą krikščionišku vadinusi interpretacija visada įtariai žiūrėjo į neoscholastikos atstovaujamą katalikiškąjį mąstymą. Pastarasis neatmetė religijos filosofijos, kaltinamos iš subjektyvizmo bei imanentizmo kylančia teorine painiava, tačiau išlaikydamas apologetinę nuostatą pasirinko filosofinę preambula fidei analizę, t.y. fundamentaliomis prielaidomis esančių moralinių bei religinių tiesų nagrinėjimą, atsižvelgiant į tai, jog tikėjimo aktas realizuojamas protui tarpininkaujant1. Toks metodas "neabejotinai buvo ypač nusipelnęs idealistinėje bei pozityvistinėje aplinkoje racionaliai išsaugant Dievo transcendentiškumą, kaip būtiną prielaidą religinį fenomeną teisingai suprasti ir ypač istoriškai apreikštųjų religijų formas, prie kurių priklauso ir krikščionybė"2. Vis dėlto turime pripažinti, kad tai buvo metodas, nesugebėjęs priimti moderniojo mąstymo problematikos, iškeltos religijai, ir išryškinęs krikščioniškojo tikėjimo ir filosofijos neatitikimą, davusį pradžią religijos filosofijai. 1. J. H. Newmano "tikinčiojo akto" refleksija Išbandyti filosofinę religijos refleksiją, ypač atsižvelgiant į žmogų ir jo pažintinę galią (tipiškas primygtinis moderniojo mąstymo reikalavimas) ir tuo pat metu į katalikiškąjį ortodoksiškumą, ėmėsi J. H. Newmanas (1801-1890). Jis suvaržo dviejų religinės srities perspektyvų, racionalizmo ir iracionalizmo, pamatišką įsivyravimą, nes jos visiškai iškreipia pačią religiją. Tai įmanoma tik sukuriant naujas konceptualias kategorijas, išryškinančias žmogaus religinę patirtį, pajėgiančias užčiuopti visą realybės gelmę ir turtingumą. Šį savo naują konceptualinį modelį Newmanas išplėtoja sisteminiame darbe Pritarimo gramatika (1870)3. Šiame darbe Newmanas studijuoja žmogiškojo subjekto vaidmenį jo pažintinėje, ypač religiniu matmeniu išreiškiamoje, veikloje. Tai realizuojama, nagrinėjant pritarimo ir būgštavimo (pirma dalis) bei pritarimo ir išvados (antra dalis) santykį. Pritarimas yra "aktas, kuriuo su teiginiu sutinkama absoliučiai, besąlygiškai"4. Bet kurio teiginio turinys faktiškai gali būti arba realus (pavyzdžiui, "žemė sukasi aplink saulę"), arba sąvokinis (pavyzdžiui, "žmogus yra gyvulys"). Taip pat ir teiginio suvokimo, t.y. interpretavimo būdas gali būti realus arba sąvokinis. Reikalo esmė yra skirtingo intensyvumo būgštavimas: "jis stipresnis teiginio, kuriuo perteikiama kas nors konkretaus, atžvilgiu, mažiau stiprus - teiginio, kuris išreiškia sąvoką, atžvilgiu"5. Į šią realumo - sąvokiškumo schemą vėl grįžta pritarimas. Realusis pritarimas, tai yra pritarimas kažkam konkrečiam, paskatina įsijungti subjekto psichologinius mechanizmus, verčiančius jį veikti; tuo tarpu sąvokinis pritarimas atveria subjektą spekuliatyviam pažinimui. Religiniu matmeniu visa tai implikuoja, kad realų pritarimą atitinka subjektą gyventi įpareigojanti religija, tuo tarpu sąvokinį pritarimą atitinka teologinis žinojimas, angažuojantis intelekto refleksiją. Antroje kūrinio dalyje pritarimas yra suvedamas į santykį su išvada. "Išvados esama, kai teiginys priimtas sąlygiškai, o pritarimo - kai jis priimtas besąlygiškai. Pritarimo objektas yra tiesa, išvados objektas - įtikinamumas."6 Išvada yra be kita ko skirstoma į formaliąją išvadą, tai yra sprendimą, kuris laikosi logikos taisyklių, ir kurį geriausiai išreiškia silogizmas, bei neformaliąją išvadą, tai yra spontanišką sprendimą, kylantį iš kasdienės patirties. Išvada ir pritarimas griežtai atskiriami. Taip pereinama nuo tikėtinumo prie tikrumo. Pasak Newmano, toks perėjimas įvyksta per sprendimo nuovoką (illative sense), t.y. tokį samprotavimą, kuris sudaro natūralios žmogaus veiklos dalį, ir verčia jį pereiti nuo išvados prie pritarimo, ypač tada, kai subjektas veikia. Vadinasi, sprendimo nuovoka yra pradas, sąlygojantis patyrimo duomenų pagavą, tokių duomenų, kurie, atskirai paimti, galėtų likti paprasčiausios galimybės, tuo tarpu sprendimo nuovokos susintetinti, tampa tvirtais įsitikinimais. Analizuodamas išvados ir pritarimo santykį religinėje plotmėje, Newmanas įrodo, jog religija grindžiama ne formaliąja išvada; pasak jo, tai yra veikiau konkrečios ir asmeniškos Dievo realybės patirtis. Ji vengia apsiribojimo konceptualia racionalia sistema. Tačiau čia esama ir formaliosios išvados, kuri, tam tikru būdu konceptualiniu lygmeniu perteikia religinės patirties turtingumą ir gelmę, išgelbėdama religiją nuo iracionalizmo bei subjektyvizmo. Visa tai atlieka autentiška teologija, užimanti teisingą padėtį žmogiškojo išgyvenimo ir tikėjimo gyvenimo santykio atžvilgiu. Analizuodamas žmogiškojo pritarimo struktūrą, Newmanas, išlaikęs subtilią ir rafinuotą pusiausvyrą, ėmėsi iš naujo konkretų žmogų su visa jo asmenine patirtimi įtraukti į dialogą su religiniu matmeniu; šitaip jis suteikė galimybę katalikiškajai religijos refleksijai primygtinai pareikalauti iš moderniojo mąstymo pateikti savo pagrindą. 2. Imanentiškumo metodas: M. Blondelis Kitaip įveikti racionalizmą bei iracionalizmą religijos svarstymuose mėgino M. Blondelis (1861-1949); keldamas metodologinį klausimą, jis taikė į pačią moderniąją religijos filosofijos problematiką. Blondelis, filosofijos ir religijos santykio problemą suvokęs kaip krikščioniškosios religijos vidinę problemą, tokiame santykyje įžvelgia pamatišką metodologinę aporiją: viena vertus, esama filosofijos, kuri moderniuoju mąstymu uždaro žmogų jo autonomiškame subjektyvume, antra vertus, esama krikščioniškosios religijos, kuri būtinai turi pripažinti žmogaus antgamtinio matmens, absoliučiai nepasiekiamo vien savomis jėgomis, buvimą. Tokią aporiją Blondelis išaiškina savo garsiąjame Laiške apie šiuolaikinio mąstymo racionalius reikalavimus, liečiančius apologetiką, ir apie filosofijos metodą religinės problemos tyrimuose (1896), neginčijamai laikomame klasikiniu ne tik teoriniu apologetiniu, bet ir metodologiniu atžvilgiu7. Blondeliui visi ankstesni apologetiniai problemos kėlimo būdai yra nepakankami. Net pats neoscholastinis tomizmas yra perpildytas racionalių Dievo, apreiškimo, Rašto įrodymų, tačiau neatsižvelgia į žmogiškąjį subjektą, į kurį apreiškimas kreipiasi (apreiškimo išoriškumas). Blondelis tyrinėja moderniąją imanentistinę filosofijos sampratą, jos prigimtį interpretuodamas ne kaip opozicišką krikščionybei, bet kaip kilusią iš jos gelmių. Taigi kalbama apie šios imanentiškumo sampratos priėmimą moderniojoje sąmonėje ir apie parodymą, kaip krikščioniškojo transcendentiškumo reikalavimas iškyla tos sąmonės dinamikoje. Šitaip Blondelis sukuria savo imanentiškumo metodą, pagrįsdamas jį radikaliu dviejų plotmių skirtumu: imanentinės, kur filosofinė analizė turi visišką laisvę, ir transcendentinės realybės, kur filosofinis mąstymas atiduoda pirmenybę valiai ir tikėjimo apsisprendimui kaip antgamtinei Dievo dovanai. Imanentiškumo metodas aktualizuojasi pirmojoje plotmėje tuo momentu, kai protas subjekto egzistencijoje autonomiškai atranda dinamiškumą, stumiantį subjektą transcenduotis ir "imanentiškai" tvirtinti transcendentą. Šiame taške filosofinis protas, sergėdamas maloningą Dievo įsiveržimą, yra ties riba, atveriančia antgamtinį horizontą8. Blondelis pagrindė religijos filosofijos modelį, atitinkantį moderniojo mąstymo ir krikščioniškojo tikėjimo lygmenį. Jis "iš tiesų atvėrė naują erą (jeigu ne naują mokyklą) katalikiškoje teologijoje ir katalikiškoje filosofijoje, padarydamas pradžią tokiam "antropologiniam posūkiui", kuris nuvedė jį nuo pirmaeilio, jeigu ne išimtinio, objektiškosios bei konceptualinės religijos plotmės aptarimo į pirmaeilį, vėlgi jei ne išimtinį, subjekto egzistencinės bei personalios plotmės, kurioje iš tikrųjų buvoja religija, svarstymą"9. 3. K. Rahnerio transcendentalinė analizė Fenomenologija suteikė šiuolaikinei filosofijai galimybę pilnutinai atkurti žmogiškojo pažinimo objektinį intencionalumą (nukreiptumą)10. Taip buvo atgautas žmogiškųjų fenomenų, tarp jų ir religinio fenomeno, kaip išgyventos patirties, objektyvus turtingumas. Pagaliau gauta duomenų, prieštaraujančių įvairiausiems redukcionizmams. Tačiau religijos filosofija, pernelyg akcentavusi fenomenologinį aspektą, rizikavo išleisti iš akių "grindžiamą" religijos aspektą. Kuo faktiškai grindžiama religija? Kokia religijos tiesa ir prasmė? Šią problematiką naujai iškėlė Karlas Rahneris (1904-1984)11. Jo religijos filosofijos perspektyva telkėsi tekste labai reikšmingu pavadinimu - Žodžio klausytojai (1941)12. Biblinis pavadinimo tonas yra nuoroda į žmogaus padėtį Dievo apreiškimo akivaizdoje. Rahneris vėl sustoja prie Schelerio įvykdyto fenomenologinio posūkio, kuris dabar jau tikrai yra "antropologinis posūkis"13. Tačiau, kitaip nei Scheleris, Rahneris savo religijos filosofijos metodą bei turinį orientuoja pagal šv. Tomo metafizinius principus, ypač gilindamasis į žmogaus, atviro laisvam Dievo apsireiškimui, potentia oboedientialis temą14. Rahneriui religijos filosofija yra metafizinė antropologija, kuri transcendentaline analize užčiuopia žmogų esant dinamiškai atvirą būties paslapčiai ir istorijoje įsiklausant į galimą Dievo apreiškimą. a. Pirmasis teiginys: žmogus kaip dvasia Iškelti problemą metafiziniu lygmeniu Rahneriui reiškia iškelti ją kaip būties problemą. Kokia yra būties prigimtis? "Būties prigimtis yra pažinti ir būti pažintai prigimtinėje vienovėje; kitais žodžiais, tai yra buvimas sąmoninga ir skaidria."15 Būtis pati savaime atvira, apšviesta, pažini, tačiau iš tikrųjų visada ir pažinta, ir taip yra, kadangi "žmogaus esmė yra absoliutus atvirumas būčiai apskritai, žodžiu, žmogus yra dvasia"16. Žmogaus horizontas yra beribis: būdamas kūniškai-dvasine būtimi, jis geba pasiekti būtį visais jos laipsniais, iki pat aukščiausio laipsnio, Dievo, bet kurio buvimo pradmens ir pagrindo17. Totalinis atvirumas būčiai "nėra faktas, galintis, taip sakant, verifikuotis vienur ar kitur žmoguje jo paties nuožiūra. Tai sąlyga, padaranti žmogų tuo, kuo jis yra ir privalo būti, ir galiojanti visada, net ir banaliuose kasdienio gyvenimo veiksmuose"18. Šitas žmogiškojo subjekto transcendentalinis matmuo privalo būti pirmuoju metafizinės antropologijos teiginiu, nukreipiančiu į religijos filosofiją, galinčią pagrįsti žodinio apreiškimo galimybę19. b. Antrasis teiginys: žmogus atviras apreiškimui Antrasis teiginys, glūdintis Rahnerio metafizikos pagrinduose, yra tas, kad žmogus savo prigimtimi yra atviras galimam laisvam Dievo apreiškimui. Žmogus, pripažindamas savo žmogišką egzistenciją, yra esmiškai atviras būčiai. Tokia konkreti žmogaus egzistencija yra gryna galimybė, ir jis tai įsisąmonina tirdamas savo ir daiktų buvimą. Bet šitoje galimybėje žmogus patiria savo egzistenciją esant kažkuo daugiau, esant nepriklausoma nuo to, kas atsitiktina. Žmogus aptinka save patį esant anapus savo baigtinybės, esant laisve. "Ši būtybės, kokia yra žmogus [...] laisva, geidžiama ir pirmapradiška padėtis gali būti tik absoliučios būties, Dievo veikimo rezultatas."20 Baigtinės būtybės pagrindas yra laisva Dievo valia: žmogus savo baigtinumu atsiskleidžia prieš Dievą kaip prieš laisvą asmenį ir savo paties šeimininką. Dievo asmeniškumas pasireiškia jo atsivėrimu žmogiškajam pažinimui ir pasirodo visa ko, kas žmogų supa, problemiškumu. Dievas savo absoliučia būtimi nėra nejudrus horizontas, galimas užčiuopti žmogiškuoju pažinimu, bet išlieka nepermanomas mysterium, laisvai besielgiantis baigtinės būties atžvilgiu: jis leidžia save pažinti, tačiau vis dėlto išlieka savo paslėptyje. Tokioje perspektyvoje "paaiškėja, kad apreiškmas visada patvirtina pats save: ar tai būtų žodžiai, ar Dievo tyla"21. c. Tečiasis teiginys: apreiškimas istorijoje "Koks yra konkretus žmogaus egzistencijos taškas, kur žmogus galėtų įsiklausyti į galimą laisvą Dievo apsireiškimą?22" Rahneris pirmiausia domisi, ar šis klausimas teisėtas. Ar žmogus pats iš savęs gali nustatyti tokio įmanomo susitikimo tašką? Ar ši idėja apskritai nėra antitezė, žmogaus niekada nenumatomai Dievo laisvei? Ar kalbėjimas apie "konkretų tašką" nėra a priori dėsnio primetimas apreiškimui? Šias problemines pastabas Rahneris išplėtoja į nurodymus. "Visų pirma Dievo galimo apsireiškimo taško negalima apibrėžti, pradžioje nustatant minėto apsireiškimo galimybės ribas."23 Šitaip Rahneris nori išvengti liberaliojo protestantizmo paklydimo, redukavusio Dievo apreiškimą į pamatiškai žmogišką religinę dispociziją. Rahneris tvirtina, jog žmogaus atvirumas būčiai yra jo atvirumas begaliniam horizontui, tad žmogus yra pajėgus priimti bet kokį Dievo norimą jam apreikšti turinį. Rahneris tvirtina, kad kol žmogus tiesiogiai neregi Dievo, galimas apreiškimas negali įvykti kitaip nei per "žodį", esantį reprezentuojančiu ženklu, nukreipiančiu į tai, kas nėra duota savaime. Todėl žmogus lieka "Dievo žodžio klausytojas, tas, kuris privalo numatyti galimą Dievo apreiškimą, glūdintį ne apreikštojo objekto esminio turinio tiesioginėje raiškoje, o objekto perteikime jį išreiškiančiais ženklais, nurodančiais į tai, kas nors ir yra nuo pastarųjų skirtinga, tačiau turi būti apreikšta"24. Galiausiai Rahneris klausia savęs, kokia būtų įmanomo apreiškimo "vieta". Ji negali būti aprioriškai sąlygota ir surasta žmogiškos realybės plotmėje. "Dievas gali apreikšti tik tai, ką žmogus gali išgirsti."25 Šito įsiklausymo galimybė nesuteikiama neapibrėžtai ir anonimiškai atsiveriant neribotam būties horizontui, o glūdi konkrečiose žmogaus, buvojančio savo istoriškume, sąlygose: "Todėl įmanomo apreiškimo "vieta" visada ir neišvengiamai yra žmogaus istorija"26. Žmogus yra istoriška būtybė, kadangi jis atsiveria būčiai per fenomenus, t.y. atskirus juslinius objektus, su kuriais jis kontaktuoja asmeniškoje ir bendruomeniškoje istorijoje: kiekvienas iš jų yra "istorinis" įvykis, nepakartojamas faktas; pats žmogus jau savaime yra tobuliausias fenomenas. Savo dvasine prigimtimi "žmogus yra a priori orientuotas į istoriją, kurioje, kaip numanoma, privalo pasitvirtinti apreiškimas. Todėl jis savo esme yra būtybė, pačia savo gilumine tikrove pasirengusi per žodį įsiklausyti į galimą Dievo apsireiškimą žmogiškoje istorijoje. Tik tasai, kuris šitaip įsiklauso, ir tokiu mastu, kokiu tai padaro, yra tuo, kuo privalo savaime būti: žmogumi"27. Šios analizės pabaigoje Rahneris gali suformuluoti trečiąjį ir paskutinį savo metafizinės antropologijos teiginį: "žmogus yra būtybė, savo istorijoje privalanti įsiklausyti į tikėtiną istorinį Dievo apsireiškimą per žmogišką žodį"28. Rahnerio bandymas antropologiškai ir metafiziškai grįsti religijos filosofiją yra antropocentristinių redukcijų, apreiškimo Dievą prilyginančių žmogiškojo subjektyvumo objektyviai projekcijai, įveika (Schleiermacheris, liberalioji teologija). Iš tikrųjų, prigimtinis žmogaus atvertumas būties tiesai rodo jo netapatumą su tokia tiesa, todėl atsiveria erdvė galimam Dievo apsireiškimui. Rahnerio bandymas pranoksta ir tokią poziciją, kuri Dievuje įžvelgia dialektišką žmogaus ribą (Bartho pozicija Laiške Romiečiams). Iš tiesų neįmanoma, kad tuo, jog žmogus prigimtiškai atviras apreiškimui, būtų išstumta ar paneigta tai, kas yra žmogiška. Religijos filosofija išsivaduoja ir iš slapto racionalizmo tokių neoscholastinių doktrinų, kurios pretendavo žmogaus ir Dievo santykį kodifikuoti "natūraliojoje teologijoje". Rahneris, teigdamas žmogiškojo pažinimo, kurio horizontas formaliai neribotas, transcendentiškumą, pačiu metodologiniu klausimo kėlimu iš anksto nesąlygoja jokio apreiškimo turinio, palikdamas visišką laisvę apsireiškiančio Dievo iniciatyvai. Antropologinės koordinatės, kuriomis Rahneris grindžia savo religijos filosofiją, atskleidžia, kad religija yra transcendentinis matmuo, o žmogus, prigimtiškai atvertas galimam Dievo žodžiui, - konstituciškai religinis. 4. I. Mancini hermeneutinė perspektyva Religijos filosofijos modelį, pasižymintį originalumu bei spekuliatyvia jėga, sukūrė Italo Mancini (1925)29. Jo perspektyvos pagrindų statinį atrandame Religijos filosofijoje30. "Šioje knygoje yra, ar bent norėčiau, kad būtų, religijos teorija, filosofijos teorija bei jų susijungimo religijos filosofijoje teorija. Dievo žodžio religija, būties filosofija ir jų susijungimo hermeneutikos pagrindu teorija."31 Tad Mancini laikosi hermeneutinės perspektyvos, pripažindamas pastarąją vienintele "gryna" religijos filosofijos "forma" (forma pura), vienintele, tinkama tyrinėti religinį fenomeną, pasirodantį kaip ypatingi ir perviršijantys "duomenys" tame, ką Dilthey'us vadina istorijoje esančia ir veikiančia "religinio gyvenimo milžiniška mase"32. Mancini hermeneutinė perspektyva yra atvirumas religiniam fenomenui ir įsiklausymas į pastarąjį, laikomą ne tik veiklia žmogaus galimybių dalimi, bet ir įsiveržiančia į istoriją "totaliai kita" galimybe. Taip iškeliama religijos filosofijos objekto problema, - šis, pasak Mancini, yra ne kas kita, kaip tas pats teologijos objektas ar turinys, tai yra kerigma, Dievo Žodis. Šitaip religijos filosofijos ir teologijos materialusis objektas sutampa, tačiau formaliu atžvilgiu kiekviena jį tyrinėja savaip: teologija tai atlieka dogminiu aspektu, religijos filosofija -hermeneutinėje perspektyvoje, proto pagalba ji nustato sąlygas interpretuoti įvykius kaip apreiškimo ir išganymo įvykis. Mancini pozicija metodologiniu požiūriu sukuria nemaža problemų. Ar teisėta religiją tapatinti su kerigma? Ar kerigmoje nepanaikinamas filosofinis diskursas? Mancini yra įsitikinęs, jog religija, kuri nori tokia save laikyti, privalanti būti autentiškas "atitrūkimas" (rottura) nuo pasaulio, privalanti parodyti negalimumą patenkinti žmogiškąsias pretenzijas, priešingu atveju neišeinama anapus įvairių antropocentrizmo formų. Šia prasme religija arba yra išganymas, ateinantis iš anapus, iš totaliai kitos realybės, arba niekam nėra reikalinga. Mancini seka Bartho ir Kierkegaardo pėdomis, kad išgelbėtų begalinį kokybinį skirtingumą tarp Dievo ir pasaulio33. Iš naujo peržiūrėdamas religijos filosofijos metodą, jis nusistato distanciją tiek struktūralizmo, tiek fenomenologijos atžvilgiu. Struktūralizmas (Levi-Straussas) iš visų žmogiškųjų fenomenų pašalina istorinį matmenį, nejučia redukuodamas juos iki išimtinai gamtinių išraiškų. Fenomenologija rizikuoja aprašyti religinius duomenis kaip žmogiškos dvasios produktą ir nieko daugiau. O religijos filosofijos metodas turįs "atpažinti" religiją kaip kilusią iš Dievo žodžio ir aprioriškai pagrįstą tuo, kas dieviška, kas sugriauna bet kokį mėginimą "mąstyti". Paskutinysis Mancini svarstytas aspektas peržiūri religijos filosofijos pagrindą, nebegalintį būti, anot autoriaus, metafiziniu pagrindu, tiesą prilyginančiu objektui, o laiką priimančiu taip, kad pastarasis redukuojamas į būtinumą; šis pagrindas turi būti hermeneutinis, jame tiesos nepaslėptis dera su jos paslėptimi, o laikas ateities atžvilgiu išlieka atviras. Tik hermeneutinėje perspektyvoje atsiveria erdvė laisvei, kuria grindžiasi tikėjimo aktas. Mancini šitaip siekia tvirtinti žmogaus laisvę akistatoje su religija ir šiuolaikiškai pripažinti religiją esant duotybe, perviršijančia žmogų. Dievas savo didybėje išlieka neobjektyvuojamas. Žmogus neišsivaduoja nuo rizikos ir nuo įsipareigojimo gyventi savo "pasaulietiškume". Tam žmogui šiame pasaulyje yra suteikta galimybė priimti išganymo kerigmą kaip Dievo dovaną. 5. P. Tillicho koreliacijos metodas Metodologinės problemos išjudino ne vien Katalikų Bažnyčios protus. Protestantiškoje dirvoje svarstymai buvo itin gyvi teologinėje arenoje pasirodžius Karlo Bartho Laiškui Romiečiams. Vienas pirmųjų prieš Barthą sureagavo Paulis Tillichas (1866-1965)34. Tillichas pripažįsta, kad religijos problema iškelta dviem skirtingiausiais kampais. Pirmoji perspektyva yra Heideggerio: nesirūpindamas kokiu nors apreiškimu iš Dievo pusės, Heideggeris siekia atsakymą į Dievo problemą išgauti iš klausimų, kuriuos žmogus susikuria sava egzistencija. Vadinasi, pats žmogus atsako į giluminį klausimą apie savo buvimą. Antroji perspektyva yra Bartho, ji traktuoja Dievo apreiškimą kaip neturintį jokio santykio su žmogumi ir su jo egzistenciniais klausimais. Čia žmogus neturi jokio klausimo, kurį galėtų iškelti, arba bent jau tie klausimai yra netekę svarbos, ir dėl to jų gali būti nepaisoma. Nei viena, nei kita perspektyva, anot Tillicho, neužčiuopia problemos. Todėl kalbama apie pamatišką priimtos metodologijos peržiūrėjimą, ir tai jis padaro savo svarbiausiame kūrinyje Sisteminė teologija35. Tillichas yra įsitikinęs, kad nors realybė išoriškai sudėtinga, tai nereiškia jos susiskaldymo. Skirtingi ją sudarantys elementai negali būti mąstomi izoliuotai, jie užčiuopiami jos pamatiškoje koreliacijoje. Jo manymu, negali būti nei religijos be kultūros, nei kultūros be religijos, kadangi religija yra kultūros esmė, o kultūra - religijos pavidalas. Panašiai negali egzistuoti ir filosofija be teologijos ar teologija be filosofijos. Metodologinėje savo kūrinio dalyje jis pateikia tai, ką vadina koreliacijos metodu: koreliacija jis vadina dviejų nepriklausomų elementų savitarpio priklausomybę. Tie du elementai yra nelyginant du elipsės židiniai ir liečia egzistencinį žmogaus iškeltą ir Dievo atsakytą klausimą. Tillichas daugybę kartų tvirtina, jog egzistencinis klausimas - t.y. žmogus, užkluptas savo egzistavimo prasmės ieškojimo konfliktuose, - kyla iš paties žmogaus gelmių. Žmogus yra klausimas36. Tačiau esama pamatiško skirtumo tarp tūkstančio tų klausimų, kuriuos žmogus gali iškelti, ir to vienintelio klausimo, kuriam atstovauja pats žmogus. Į šitą klausimą žmogus jokiu būdu nėra pasirengęs atsakyti. Didelė dalis žmonių užpildo savo gyvenimą daliniais klausimais ir atsakymais. Tais klausimais jie nesąmoningai siekia nutildyti savyje tikrąjį egzistencinį klausimą, galutinės prasmės ir tvirto egzistencijos pagrindo klausimą. Atsakymas į tokį klausimą negalįs būti kitas, nei pats Dievas. Dievas yra tai, ką mes laikome galutiniu rūpesčiu (ultimate concern) ir žmogui reprezentuoja galutinę prasmę. Dievo atsakymas ateina tik egzistencinio klausimo lygmeniu, bet, iš kitos pusės, žmogaus klausimo autentiškumas nušvinta būtent kaip prasidedantis Dievo atsakymu. Koreliacija, anot Tillicho, padaro nepriklausomumą tarp klausimo ir atsakymo akivaizdų. Egzistencinis klausimas ateina iš žmogaus egzistencijos gelmių, o Dievo atsakymas ateina iš apreiškimo ir suponuoja apreiškimą. Pats Tillichas pripažįsta koreliacijos metode glūdinčią trapią pusiausvyrą, kuria siekiama suderinti žmogiškąją egzistenciją ir apreiškimą, ir įgalinančią santykį tarp filosofijos ir teologijos laikyti atvirą religijos problemų atžvilgiu. Tai iš tikrųjų viliojanti teorinė pusiausvyra, tačiau tokia, kurią sunku išlaikyti analizės plotmėje, kadangi rizikuojama neišsaugoti nei Dievo kitokybės, nei pasaulio autonomijos. II RELIGIJOS FILOSOFIJA: TAPATYBĖS PROBLEMA Metodų aptarimas aiškiai rodo, jog religijos filosofija, kaip disciplina, išlieka problemiška. Čia kalbama apie tokią discipliną, kuri, daugelio nuomone, nei filosofijos, nei teologijos studijų kontekste nėra įgijusi tikslių kontūrų. Kas yra "religijos filosofija"? Ar tai mokslas? Ar tai religijos mokslas? Tai klausimai, persmelkiantys laikotarpio, įtvirtinusio tikrą religijos filosofijos "aktualumą", publikacijas. 1. Apibrėžimas ir metodas Norint nustatyti religijos filosofijos tapatybę, atrodo, svarbu turėti galvoje M. Micheletti pažymėtas koordinates1. Pasakymas "religijos filosofija" pirmą kartą pasirodo Kembridžo platoniko Ralfo Cudwortho kūrinyje True Intellectual System of the Universe (1678), kuriame jis pavartojamas įžanginiame žodyje, nurodant pagrindinį knygos objektą2. Tad pirmoji nustatytoji koordinatė yra istoriografinio pobūdžio; išties "neabejotina, jog problemų kėlimo būdo savitumu religijos filosofija yra nuo moderniojo mąstymo vystymosi tiesiogiai priklausanti disciplina"3. Antroji koordinatė, priešingai, yra teorinės prigimties ir ja, Kembridžo platonikų požiūriu, išskiriamos "esminės moderniosios religijos filosofijos problemos, nes šios disciplinos esminę struktūrą nusako veikiau problemos ir kartu, žinoma, metodas, kuriuo remiantis minėtos problemos yra iškeltos, negu istoriškai pateikti įvairūs jų sprendimai"4. Tuo būdu turima religijos filosofija, kuri apsibrėžia kaip kylanti iš moderniojo mąstymo bei iš iki šiol buvusių iškeltų problemų. Problemos iš tikrųjų gali apibrėžti nagrinėjimo lauką, tačiau tik tuo atveju, jeigu jis pelnomas ir išlieka nepažeistas, religiniam fenomenui atsiskleidžiant kaip nepakartojamam, savitam bei neredukuojamam. Istorinėje-teorinėje apžvalgoje pamatėme, jog fenomenologinis posūkis išryškino religinio fenomeno sudėtingumą ir jo bet kokios redukcijos į analogiškus fenomenus neadekvatumą. Tokio sudėtingumo akivaizdoje neįmanoma kalbėti apie vieningą religijos filosofiją. Todėl būtina priimti platų apibrėžimą, kuris savaime neatmestų jokios filosofinės perspektyvos ar metodo ir jokios religijos interpretacijos. Šia prasme galime apibrėžti religijos filosofiją kaip kritišką religinio fenomeno kaip istorinės duotybės apmąstymą. Čia kalbama apie minimalų apibrėžimą, kuriuo norima palikti atvirą religinio fenomeno neišsemiamumą, bei suteikti religijos filosofijai pobūdį neužbaigtos (hermeneutinės!) užduoties, kuria niekada nepasiekiama pažadėtoji žemė. Jei religijos filosofija yra atsiradusi kaip bandymas racionaliai pagrįsti prigimtinę religiją, tai šiandien tokia problema yra išblėsusi drauge su tuo istoriniu laikotarpiu, kuriame ji iškilo ir ne kartą buvo "išspręsta". Nuolatos iškildavo ir šiuo metu kyla kitų problemų, susijusių su kultūros sudėtingumu, religiniu pliuralizmu, pasaulio perspektyva; religijos filosofijos horizontas turi aprėpti šiuos naujus iššūkius5. Turime anksčiau pateiktą smulkų metodologinės problematikos iškilimo bei išsiskleidimo aprašą, išryškinantį kai kuriuos skirtingus problemų kėlimo būdus. Tai, kad kritinė, filosofinės metodologijos pobūdžio sąlygojama, religinio fenomeno refleksija atveria galimybę priimti skirtingus tyrimo metodus, galima paaiškinti religinio fenomeno sudėtingumu. Todėl galima kalbėti apie daugialypę ir kiek galint vidujai neprieštaringą religijos filosofinės refleksijos metodologiją6. Pirmiausia turėtume išimtinę teisę suteikti fenomenologinei analizei, tačiau ne empirinei-aprašomajai, kuri tipiška istoriniams religijos tyrimams, o egzistencinei, t.y. analizei, kuria siekiama žmogiškoje patirtyje užčiuopti autonomiško bei neredukuojamo religinio fenomeno pasirodymą. Fenomenologinis aprašymas nėra atmestinas, bet ir nepakankamas. Žmogiškoji refleksija negali nesiekti išėjimo anapus fenomenalumo, todėl analizė perkeliama į žmogiškąjį subjektą, kuris klausia savęs ir užklausia religinį fenomeną, nes žmogaus atvertumo būčiai šviesoje įgyjama tiesa ir prasmė. Tai reiškia, kad kalbama apie transcendentalinę analizę, kuri stumiasi pirmyn remdamasi žmogiškojo supratimo dinamikos poreikiu be atvangos klausti ir ieškoti. Fenomenologinė analizė ir transcendentalinė analizė yra du momentai, vidujai susieti su hermeneutiniu metodu, kurio pagrindą sudaro "religinio fenomeno supratimas". "Supratimas" yra perėjimas nuo duotybės į prasmę: "Tai yra priėjimas prie prasmės, kurią fenomenas turi jį atgaivinančiam subjektui; tai klausinėjimas jo manifestacijų, ženklų, kuriais jis reiškiasi, interpretavimas, siekiant prasiskverbti iki tuos ženklus pagimdžiusios prasmės intencionalumo, siekiant užčiuopti subjektą pažadinusius objektus, jį įkvepiančių vertybių ir turinių pasaulį"7. Hermeneutinis metodas įgalina įveikti įvairių racionalistinių metodų, besižavinčių religinio fenomeno aiškinimu, pretenzijas. "Aiškinimas" daugiausia reiškia fenomeno supaprastinimą, įjungiant jį į platesnio aprašymo sistemą ir šitaip "redukuojant" į kažką skirtinga nuo to, kuo jis nori būti8. 2. Krypties nurodymas: B. Welte Turime pateiktus religijos filosofijos apibrėžimo kontūrus, bendrais bruožais nusakančius tyrinėjimo metodą, orientuotą į religinio fenomeno supratimą. Tuo tikslu drauge su metodologinėmis problemomis mums atrodo tinkama pristatyti Bernhardo Welte (1906-1983) poziciją. Jis pirmojoje savo veikalo Religionsphilosophie dalyje klausia apie bendrą filosofinio mąstymo prasmę, religijos filosofijos prasmę ir, šia kryptimi eidamas, atveria horizontą, į kurį būsime įtraukti, kad išryškėtų filosofijos ir religijos, teologijos ir religijos mokslų santykiai9. a. Filosofinis mąstymas Welte pirmiausia pripažįsta, "kad religijos filosofija bet kuriuo atveju yra filosofija"10. Todėl būtina klausti, kas yra filosofija, nors ir žinant, jog apibrėžtai atsakyti galima ne į klausimą apie jos rūšį, o tik į klausimą, į ką ji nukreipta. Filosofija pirmiausia yra filosofavimas, t.y. mąstymas pirmuoju asmeniu: filosofija nutinka tik kaip mąstymo įvykis, tad yra viso ko, kas žmogiška bei asmeniška, užmojis. Filosofiniame mąstyme žmogus išsiskleidžia realybės supratimui, nes pastaroji jam apsireiškia savo tiesa. Tai reiškia, kad mąstymas plėtojasi ne tik žmogiškojo subjektyvumo vidujėje erdvėje, bet yra būties atvertis anapus žmogaus, "žmogaus ir pasaulio, mąstančiojo subjekto ir to, kas iškyla ir jam pasirodo jo mąstymo apšviestoje erdvėje, susitikimas"11. Mąstyti reiškia aptikti tiesos ir būties pėdsakus, išnyrančius priešais iš pasaulio horizonto; tai reiškia atidžiai stebėti objektą ir dėmesingai įsiklausyti į jo primygtinį kreipimąsi. Mąstymas dar privalo šitaip nušviestą realybę paversti žodžiais ir byloti taip, kad žodžiai ir sąvokos leistų atsiskleisti realybei. Taip žmogus egzistuoja pirmapradiškame savęs ir būties supratime, niekada nesibaigiančiame būtent todėl, kad būtis atsiveria mąstymui kaip neišsemiama. b. Religijos filosofijos prasmė Išryškinęs kai kuriuos pamatinius filosofinio mąstymo bruožus, Welte apibrėžia religijos filosofiją kaip "filosofinį mąstymą, laikantį savo objektu religiją ir, besistengiantį reflektyviai išryškinti religijos esmę bei pobūdį. Todėl klausimas, koks yra religijos filosofijos akstinas mąstyti, skamba taip: kas būtent yra religija?"12 Welte's iškeltu klausimu siekiama nustatyti ryšius tarp religijos ir filosofinio mąstymo. Kad religija būtų filosofijos objektas, visų pirma ji privalo būti "duota mąstymui, todėl religija nėra filosofija, tai visiškai kas kita, nei filosofija; ji [religija, - vert.] iškyla filosofiniame mąstyme kaip pastarojo pašnekovė ir pirmtakė"13. Reikia vis dėlto neužmiršti, kad, nors ir turėdama savas šaknis bei neprasidėdama filosofiniu mąstymu, religija skleidžiasi žmogiškos egzistencijos horizonte kaip žmogiškas įvykis ir kaip žmogaus gyvenimo forma. Dėl to religija reiškiasi žmogiška kalba bei gyvuoja žmogaus poelgiuose ir šitaip ji dalyvauja istoriniame žmogaus savivokos, vadinasi, ir savo žmogiškosios istorijos supratimo procese. Visi šie motyvai žmogų įgalina ir verčia vis iš naujo klausti, kas būtent yra religija, ypač toji, kurią jis priima kaip asmeninę gyvenimo formą. Religija, kuri iškyla kaip esanti mąstyme, nėra tikslių faktinių duomenų eilė; ji išreiškia "kažką, ką galime pavadinti jos esme, kažką, kas mums suteikia galimybę kritiškai pamatuoti faktinę realybę"14. Tuo momentu, kai mąstymas, pasiremdamas religijos fakto tikrumu, reflektyviai autonomiškai siekia užčiuopti religijos esmę, atsiranda religijos filosofija. Tad ji atsiskleidžia kaip kritiška refleksija, juo reikalingesnė, kuo labiau, kaip kad mūsų laikais, religija, tikėjimas bei krikščionybė yra praradę akivaizdaus tikrumo pobūdį, tapdami kritikuojamais, jeigu ne iš viso atmetamais fenomenais. Šiandien labiau nei bet kada yra reikalingas tyrinėjimų metodas, kuriuo religijos prasmė būtų išryškinta, atskiriant religiją nuo beprasmiškumo ir netikėjimo sferos, kurią reikia dar kartą įvertinti. c. Išankstinė religijos samprata Welte imasi plėtoti religijos sampratą, turinčią būti ne išankstine nuostata, o tiesiog pradiniu tašku15. Tačiau Welte's pasiūlyta išankstinė religijos samprata apibrėžia religiją kaip "žmogaus ryšį su Dievu arba su dieviškumo sfera"16. Tai tikrai nėra taikus apibrėžimas. Kritinei moderniajai sąmonei pavartotieji terminai yra tapę ypač problemiškais. Bet Welte aiškina, jog šiuo apibrėžimu jis norįs atkreipti dėmesį į religiją kaip "tam tikrą žmogišką egzistavimo būdą, kuriuo žmogus gyvena ir kurio laikosi". Pirmiausia žmogaus laikysena akistatoje su Dievu yra žinojimas esant Dievo užklaustu. Tą klausimą lydi žmogaus atsakymas. "Tiek pirmas, tiek antras momentai, dieviškas klausimas bei žmogaus atsakymas, iškyla žmogaus egzistencijos horizonte. Šia prasme religija kiekvienu atveju yra žmogaus egzistavimo būdas. Tai yra toks egzistencijos pobūdis, kai žmogus žinosi esąs sąlygotas realybės, vadinamos Dievu, arba neapibrėžčiau, dieviškumu. Žmogus žino save esant determinuotą atžvilgiu kažko, kas yra nuo jo skirtinga: didesnio ir pirmapradiškesnio už jį."17 Jei apie žmogaus religinę patirtį galima kalbėti tik nurodant Dievą kaip pirmapradę ir grindžiančiąją realybę, tai religijos filosofija pirmiausia privalo kalbėti apie Dievą, nusakydama jo filosofinį turinį18. Atlikęs į Dievą sutelktą filosofinę refleksiją, Welte tęsia savo sumanymą, analizuodamas "žmogiškąją religijos pusę", šitaip parodydamas būdą, kuriuo žmogus gali nustatyti adekvatų santykį su Dievo paslaptimi19. Šioje analizėje religijos filosofija privalo kiek galint atviriau traktuoti religinius fenomenus, kadangi religinė egzistencija visada plėtojasi daugeliu matmenų. III RELIGIJOS FILOSOFIJA: SANTYKIŲ PROBLEMA Jei ankstesniame skyriuje sintetiškai apžvelgėme Welte's nueito kelio kontūrus, tai darėme neketindami jo nuostatą išskirti iš kitų. Dabar iš Welte's atliktos analizės ketiname gauti metodologinę naudą. Pasiremsime jo gautais rezultatais bei jo pasiūlytomis nuostatomis, kad nustatytume tam tikras ribas bei apibrėžtume galimą filosofijos, teologijos bei filosofinės teologijos santykį. Tada pereisime prie klausimo apie religijos filosofijos ir religijos mokslų santykį. 1. Religijos filosofija ir teologija Pirmojoje mūsų nueito kelio dalyje, remdamiesi penkiais prasminiais momentais, bandėme rekonstruoti istoriją šito nelengvo santykio, kurio išdava buvo teologijos pakeitimas religijos filosofija. "Dėmesio perkėlimą nuo teologijos į religijos filosofiją grindžia mąstymo pasikeitimas, kurį būtų galima nusakyti kaip posūkį nuo pasaulio į žmogų, nuo substancijos į subjektą bei jo laisvą subjektyvumą, nuo kosmocentriškesnio mąstymo pavidalo į antropocentrišką."1 Žmogaus klausimas pradeda užimti Dievo ir būties klausimų vietą, o pati religija tampa aplink save besisukančio proto viešpatavimu. Teologijos, naujai apmąstančios apreiškimą, uždavinys bus atkurti dieviškumo aspektą. Welte juda demarkacine linija, atskyrusia religijos filosofiją ir teologiją. Pateikdamas religijos koncepciją, jis patvirtina religijos filosofijos neredukuojamumą į teologiją bei supriešina jų metodus2. Pastarosios abi suponuoja religiją: pirmoji - kaip savo horizontą, antroji - kaip pagrindą. Religijos filosofijoje religija yra išankstinė duotybė, horizontas, kuriame refleksija įgauna pradžią, "remdamasi mąstymo laisve ir autonomiškumu"3. Teologijoje, priešingai, religija, kaip apreiškimas, yra pagrindas, kuriuo, kaip pradiniu tašku, refleksija akivaizdžiai ir natūraliai privalo pasiremti. Tad religijos filosofija ir teologija mąstymą artikuliuoja skirtingai: viena privalo išsaugoti paties mąstymo laisvą galią, tuo tarpu kita turi būti suderinta su tais teologiniais pagrindais, kuriais remiasi. Ši Welte's pozicijos analizė atveda į religijos filosofijos ir teologijos skirtumo pripažinimą tiek objekto, tiek metodo lygmeniu. Religijos filosofijos objektas lieka religinis fenomenas kaip istorinė duotybė, išreikšta personaliais bei socialiniais aspektais; teologijos (krikščioniškosios) objektas, priešingai, yra Dievo apsireiškimas Jėzuje Kristuje. Ir pritardami Mancini4, pripažįstančiam krikščioniškąją kerigmą bendru tiek religijos filosofijos, tiek teologijos objektu, pozicijai, negalime neigti kitokio to paties objekto traktavimo būdo. Teologijos metodas apibrėžia save kaip besiremiantį šaltiniais, kurių pagrindu teologinis mąstymas ima disponuoti krikščioniškuoju apreiškimu: Šv. Raštu ir Bažnyčios Tradicija, t.y. tikėjimu, skelbiamu bei patiriamu kulte, praktikoje, doktrinoje. Religijos filosofija, atvirkščiai, grindžiama filosofine refleksija, "siekiančia autonomiškai ir su kritiniu atsargumu įsiskverbti į būtį, į religijos esmę bei teises, pradžios tašku laikant faktinę religijos realybę"5. 2. Religijos filosofija ir filosofinė teologija Sunkiau apibrėžti religijos filosofijos ir filosofinės teologijos santykį6. Visų pirma: ar egzistuoja kokia nors "filosofinė teologija"? Atrodytų, kad taip, jos buvimas tariamas kai kuriuose darbuose, bandančiuose grąžinti į apyvartą šią tradicinę filosofinės refleksijos dalį7. Be kita ko, netrūksta autorių, kalbančių apie filosofinės teologijos "neaktualumą" arba tiesiog apie "negyvą discipliną"8. Dėl daugybės filosofinei teologijai priskiriamų definicijų ar paradigmų ji yra sunkiai išdėstoma disciplina. Ir jeigu ieškosime paties bendriausio apibrėžimo, tokio kaip "metodiškas Dievo apmąstymas", vis tik lieka problema, ar tai tam tikra teologinė, ar teologijos dalį sudaranti disciplina. Sistemišką refleksiją atliko Otto Muckas. Filosofinė teologija, pasak Mucko, yra filosofinis tyrinėjimas, turintis įtraukti į filosofijos, siekiančios susidurti su Dievo problema, sferą9. Todėl Muckas atskiria apreiškimo teologiją, kuri tikėjime priimtų apreiškimo turinių pagrindu siekia aiškinti problemas, liečiančias žmogaus padėtį Dievo atžvilgiu, bei filosofinę teologiją, to paties išaiškinimo siekiančią žmogiškos patirties konceptualizavimo pagrindu, t.y. filosofiniu požiūriu. Šioje vietoje filosofinė teologija ir religijos filosofija ima reikalauti atsargaus požiūrio, kadangi abi yra filosofijos prieglobstyje. Muckas pabrėžia, kad filosofinė teologija ypač atsidedanti "koncepcijų, laikančių Dievą egzistuojančiu religinėje sąmonėje, prasmės bei įtikinamumo aiškinimui"10, tuo tarpu religijos filosofija skleidžiasi bendresniu įvairių religinės patirties formų apibūdinimo ir įvertinimo pretenzijų į tiesą požiūriu lygmeniu. Filosofinėje teologijoje vis dėlto randa vietą ir toks tipiškas religijos filosofijos elementas, kaip "religijos fenomeno refleksija, o ypač tikėjimo principų, susietų su tam tikru Dievo sampratos turiniu, refleksija"11. Šitaip Muckas religijos fenomene išskiria abiems disciplinoms bendrą horizontą, bet šiame horizonte nesutampa metodologiniai tikslai: filosofinės teologijos metodas tenkinasi iš religijos fenomeno iškylančia Dievo samprata, o religijos filosofijos metodas išsiplečia paties fenomeno globališkumo bei tiesos kryptimi. Šių skirtumų įžvalga nereiškia, kad religijos filosofijos ir filosofinės teologijos statuso problema laikoma išspręsta. Ribų nustatymas mokslo požiūriu tik atveria daugiau problemų, nei tuo nustatymu išsprendžiama. Iš to kyla metodologinis reikalavimas nesusitelkti ties "išvadų" horizontu, svarstant religijos temą, kadangi kiekviena pasiekta pozicija visada gali būti pradžios taškas paskesniems ieškojimams. 3. Religijos filosofija ir religijos mokslai Moderniajame mąstyme subjektas tapo centriniu visos filosofinės refleksijos tašku. Tai sukėlė naują susidomėjimą religiniu žmogaus matmeniu. Ankstyvasis Renesansas su senųjų pagoniškųjų religijų tyrinėjimais ir vėlesnė, naujas religijos formas pažinusi, didžiųjų geografinių atradimų epocha pateikė begalę faktinių duomenų, kuriuos reikėjo naujai apdoroti bei apmąstyti. Hegelis XIX a. pradžioje dar galėjo religijos istoriją ir religijos filosofiją artikuliuoti drauge. Bet po jo šioje vietoje įvyko lemiamas lūžis. Šitaip atsirado "religijos mokslai" - mokslai empiriniai, ne normatyviniai, per jų tarpusavio ryšius bei santykius su kultūra, visuomene, individu orientuoti į žmonijos religijų supratimą. a. Religijų istorija Moksliniuose religijos tyrimuose netrukus išsiskiria istorinio-enciklopedinio pobūdžio interesai. Šitaip išsikristalizuoja religijų istorija, laikoma religijos mokslų prodiscipline. Religijų istorija tyrinėja religijos kilmę, istorinę raidą, jos galimus pradininkus, šventus tekstus. Iš pradžių buvusi neišsemiamu duomenų šaltiniu, pamažu įgijo savą tyrinėjimų metodą, kurio pagrindą sudaro tam tikri esminiai momentai: - tyrimas specializuojasi: religijų istorikas yra arba graikų, arba egiptiečių, arba indų ir t.t. religijos specialistas; - kruopšti filologinė rekonstrukcija, tiriant šventus tekstus bei pagrindinius dokumentus; - dėmesys tam tikros religijos vidinei istorinei plėtotei; - dėmesys tyrimo nešališkumui, siekiant neprarasti tyrimo mokslinio pobūdžio. Religijų istorijoje išaugo "lyginamasis" metodas, kuriuo laike nutolę fenomenai aprašomi juos lyginant bei interpretuojant. Šiuo metodu neteikiama reikšmės įvairių fenomenų istoriniam vaizdui; šis metodas ribotas tuo, kad susižavėjus iki begalybės besiplečiančiu interpretavimu ir remiantis supratimu, siekiančiu kur kas toliau, nei paprastas aprašymas, rizikuojama sukurti fiktyvią panašumų bei analogijų skalę. b. Religijos fenomenologija Lyginamieji religijos tyrimai inicijavo religijos fenomenologijos išsiplėtojimą, t.y. mokslo, kuris siekia aprašyti religijos fenomeno pasirodymą, atmesdamas bet kokias vertinamojo pobūdžio nuomones. Ilgainiui religijos fenomenologija nustoja siekti religinio fenomeno objektyvumo, nesvarbu, koks jo kultūrinis bei religinis kontekstas. Šitaip tad baigėsi fenomenų kaip belaikių dvasios struktūrų tyrinėjimas. Taip buvo suvokta būtinybė religiją traktuoti taip, kad pavyktų papildomumo principo pagrindu integruoti istorinį matmenį bei fenomenologinį požiūrį. c. Religijos sociologija Apšvietai atlikus kritinę religijos analizę, demaskuojančią bažnytinių institucijų pretenzijas į pasaulietinę valdžią, praėjusio amžiaus pabaigoje pozityvizmo bei religijos radikalios kritikos atmosferoje atsinaujino susidomėjimas religijos socialiniu funkcionavimu. Tik tokiems tyrinėtojams, kaip E. Durkheimas bei M. Weberis, pavyko religijos ir visuomenės temą įtakoti be kritinės polemikos, ir šitaip suteikti mokslinio orumo religijos sociologijai. Sociologinė religijos analizė motyvuojama ne tik abipuse religijos bei visuomenės įtaka, bet ir akivaizdžiu faktu, kad religijoje esama institucinio aspekto, ir, kaip tokio, sukuriančio socialines funkcijas bei socializacijos formas, galimas moksliškai tyrinėti bei interpretuoti. Šiuo metu religijos sociologija, analizuodama fenomeną, įvardijamą "sekuliarizacijos" vardu, į savo refleksijos centrą įtraukė religijos ne tiek, kaip pačios religijos, kiek kaip visuomenę vienijančios jėgos, reiškimąsi. Bet tuo pat metu pasiryžtama iškelti aikštėn ir visus tuos simptomus, kurie mūsų technologinėje visuomenėje lyg ir reiškia naują sakrališkumo pasirodymą. d. Religijos psichologija Pačioje XIX a. pabaigoje atsirado religijos psichologija, nukreipta į psyche ir religinės patirties santykio nagrinėjimą. Šioje srityje šiandien palaikomas froidiškojo interpretacinio modelio permąstymas bei nuolatinis domėjimasis Jungu. Bet esama ir įvairių orientacijų, išplečiančių diskursą, analizuojantį žmogiškojo religiškumo ir socialinės-kultūrinės sferos santykį, ir šitaip iškylančių virš atskiro individo religinės patirties plotmės. Religijos filosofija, religijų istorija, religijos fenomenologija, sociologija ir psichologija nėra vien tokios disciplinos, kurios gyvuotų kaip turinčios nuosavybės teises į tokią plačią sritį, kokia priskiriama religiniam fenomenui. Tarp jų negali nebūti vidinės konfrontacijos ta prasme, kuri išreiškiama "hermeneutinio rato" terminu; ypač tarp religijos filosofijos ir kitų disciplinų: "pastarosios jai privalo pateikti realų istorinį faktą, kurį religijos filosofija turi interpretuoti proto totalumo šviesoje, nusakydama to fakto esmingumą bei jo prasmės žmogui ir jo istorijai pagrindą. Religijos filosofija savo ruožtu privalo kritiškai aiškinti religiniams mokslams ribas išankstinio supratimo, kurio neišvengiamai laikomasi, interpretuojant to, kas yra religija, tyrimą."12 Šia prasme "hermeneutinis ratas" tarp religijos filosofijos ir religijos mokslų krypsta nuo istorinių-fenomenologinių duomenų lygmens į prasmės lygmenį, kad vėliau iš naujo sugrįžtų prie kritiškai paaiškintų duomenų. Šitaip religija pripažįstama pirmapradišku ir neišsemiamu žmogiškuoju pagrindu. Religijos filosofija, kartą pasiekusi tokį rezultatą, galėtų deramai skatinti tarpdisciplininį įvairių religijos mokslų suartėjimą, laikydama sau pavaldų tą horizontą, kuriam kiekviena iš disciplinų savaip atsiveria13. TREČIA DALIS HERMENEUTINIS ŽVILGSNIS Į RELIGIJOS FILOSOFIJOS TEMATIKĄ Įvairūs religijos mokslai aprašinėja religinį fenomeną, pasiremdami savais pradiniais taškais. Iš religijos filosofijos tikėtumės kažko daugiau: kad nurodytų, kas yra religijos esmė. Fenomenų, kuriuos turėtų tyrinėti religijos mokslai, ir tokių fenomenų, kurie turėtų būti apibrėžiami kaip "religiniai" tiesiogine prasme, išskyrimui galėtų praversti tikslus apibrėžimas. Deja, apibrėžimo poreikis yra proporcingas apibrėžimo sunkumui. Daugiausia, ką gali religijos mokslai, tai - pateikti funkcinius religijos apibrėžimus1. Pirmoje šio komentaro dalyje pamatėme, kokie gali būti religijos apibrėžimai, remiantis aptartomis tam tikromis filosofinėmis koncepcijomis2. Tame lygmenyje religija, būdama redukuota į sistemos aspektą, praranda savo autonomiją. Galiausiai, antrojoje dalyje įvairių metodų analizė pateikė mums tokį sudėtingą religinių duomenų paveikslą, kad jo atžvilgiu beveik neįmanoma apibrėžti religijos sąvokos. Metodologinis B. Welte's kelias yra nemaža pagalba, išpainiojant netiksliai nustatytas įvairių disciplinų tyrinėjimo lauko ribas. Jo preliminarinė religijos, kaip žmogaus ryšio su Dievu ar dieviškumo sfera, samprata, nors ir lieka problemiška, įgyja teorinį patikimumą būtent tuo, kad Welte minėtam ryšiui atranda tokią "vietą", kokia yra žmogiška egzistencija: religija esanti "žmogiškasis egzistencijos būdas"3. Religijoje Welte's įžvelgiamas Dievo klausimas ir žmogaus atsakymas iškyla žmogiškos egzistencijos horizonte kaip žmogaus žinojimas, "esant determinuotu ryšium su kažkuo, kas yra nuo žmogaus skirtinga, už jį didesnio ir pirmapradiškesnio"4. Todėl Dievas yra visos religinės egzistencijos grindžiančioji ir pirminė realybė, o religijos filosofija pirmoje vietoje privalo kalbėti apie Dievą, nusakydama jo filosofinę sampratą. Šiuo atžvilgiu prisiminsime, jog Welte peržengia religijos filosofijos ribas, įžengdamas į filosofinę teologiją. Religijos filosofiją ir filosofinę teologiją suderinantis požiūris gali būti teisėtas, bet šiuo atveju jį matome esant sąlygotą išankstinės Dievo sampratos, nors Welte pradeda iš toli5. Todėl pirmenybę teiksime kitokios perspektyvos aptikimui ir bandymui išlikti žmogiškoje religijos plotmėje, hermeneutine religinio fakto analize siekdami atskleisti Dievo paslaptingumo spindulį, kuris, tačiau, išlieka gelmėje. Todėl manome, kad religijos filosofas gali lydėti tik iki paslapties slenksčio, jo neperžengdamas, kad po to liudijimas būtų pavestas racionaliai analizei (filosofinė teologija), ar tikėjimo apšviestam protui (apreiškimo teologija). Šioje trečiojoje dalyje dviejų religiją sudarančių aspektų - religinės patirties matmens bei religinės kalbos - pagrindu atkreipsime dėmesį į religijos žmogiškąją plotmę. Čia kalbama apie dvi pačias plačiausias problemų sritis, pamatines, apmąstant religiją. Platesnę analizę stengsimės sutelkti į šiuolaikinį kontekstą, ypač į akistatą su šiuolaikine postmetafizine refleksija. I SEKULIARIZACIJA KAIP "LIKIMAS" Sekuliarizacijos terminu iš atminties prikeliamas visas jo, kaip sociologinės kategorijos bei teologinių ginčų objekto, semantinis nuotykingumas1. Tuo tarpu terminu "likimas" mes įvesdinami į šiuolaikinį kultūrinį koinė, atstovaujamą hermeneutinio mąstymo2. "Likimas" yra heidegeriškojo aliuzinio žodyno žodis, ir Heideggeris, žinoma, yra vienas iš šitą mąstymo kryptį globojančių dievų. 1. Heideggeris: būtis kaip likimas3 Per Heideggerį (1889-1976) hermeneutinis mąstymas priima kvietimą įveikti tradicinę metafiziką, kuri būtį visada mąsčiusi "prado" ir "pagrindo" terminais. Būtis nėra "pagrindas" (Grund), bet "likimas" (Geschick), siuntimas, perdavimas, žinia. Būtis ne "yra", bet buvoja ("si da"), ir, tuo pačiu metu, atsitraukia ("si sottrae"); tokia yra jos lemtis4. Būtis, ypač vėlyvojo Heideggerio refleksijoje, yra mąstoma kaip matmuo, kuriuo žmogus iš esmės nedisponuoja, bet kuris drauge turi pirmapradišką santykį su žmogišku buvimu. Šis pirmapradis santykis nėra visada tapatus, jis kinta drauge su įvykiais istorinių epochų, kurias atitinka įvairios būties buvojimo ir atsitraukimo galimybės. Būties, kaip atvykstančios ir atsitraukiančios, mąstymą atitinka kitokia jos padėtis metafizikos atžvilgiu. Heideggeris, Būtyje ir laike mąstęs jos rekonstrukciją nauju pagrindu, galiausiai radikalizavo savo poziciją ir prabilo apie galimą metafizikos įveiką (Verwindung) tik tuo atveju, jeigu ji "praryta" (įprastine Verwindung prasme), t.y. leista peržengti, neturint pretenzijos nieko joje pakeisti. Tokiame metafizikos įveikos kontekste Heideggeris užduoda pagrindinį savo klausimą - ką reiškia mąstyti. Palyginti su Vakarų tradicija, Heideggeris visiškai pakeitė mąstymo sampratą. Vakarietiškas filosofavimas sukūrė konceptualų bei imlų, realybę atitinkantį ir gebantį ją užčiuopti mąstymą. Heideggeris tvirtina, kad iš tokio mąstymo nieko nebeliko. Atsisveikinant su tradicine metafizika, mąstymas atveriamas kitų galimybių raiškai, - tokių, kurios, būdamos anapus bet kokio pagrindo, tampa begalinėmis galimybėmis (Abgrund). Tad turimas hermeneutinis atvirumas, reiškiantis galimybę peršokti nuo vienos interpretacijos prie kitos, apibrėžtai su jokia nesusisaistant. Šita žinios perdavimo arena yra būties kaip likimo savidava - dovana. Atsakymas būčiai yra mąstymas kaip vėl-atsiminimas (andenken); mąstymas, kuris privalo atsižadėti valios pažinti ir žinoti, privalo kalbą naudoti savo atsakomybe, daiktus aprašyti taip, kad juos paaiškintų ir išsemtų. Mąstymas kaip vėl-atsiminimas yra įsiklausymas, paslapties, persmelkiančios daiktus ir besismelkiančios iš daiktų, atpažinimas; jis yra žodžio nenualinanti jo interpretacija, atsižvelgimas į jo prigimtyje esančius neišsemiamus išteklius. Mąstymas kaip vėl-atsiminimas siekia leisti kitam būti kaip kitam. Šioje situacijoje ir kalba išsižada abstrakčių sričių bei specialioms žinojimo sritims tipiško formalaus tikslumo, kad grįžtų į kasdienės kalbos laikinybę. Logos, kuriuo žavėjosi graikų filosofai ir kuris moderniajame moksle buvo tapęs apskaičiavimu bei ratio, daro šuolį į logoi. Šuolį, kuriuo atstatoma jo diskurso, kalbos, kuria kalbama bendruomenėje, ir tik savo viduje "sukaupusios" visas formalias specialaus žinojimo kalbas, prasmė. Heideggerio filosofijoje metafizikos įveika yra tiesiogiai susieta su šiuolaikinės epochos analize. Gyvename technikos amžiuje, kuris, anot Heideggerio, nėra žmogiška konstrukcija, o metafizikos pabaiga, ir kaip tokia, priklauso nuo pačios būties buvojimo/pasitraukimo. Atsimenantis mąstymas kaip atvirumas paslapčiai suteikia galimybę kitaip buvoti pasaulyje ir įsiklausyti į būties kvietimą bei atliepti jam. Iš tikrųjų: "Juo labiau mes priartėjame prie prarajos, tuo aiškiau pradeda nušvisti keliai link to, kas gelbsti, ir tuo daugiau mes klausinėjame. Nes klausinėjimas yra mąstymo maldingumas (FrŠmmigkeit)"5. 2. Sekuliarizacija ir religijos filosofija Hermeneutinis mąstymas, ieškodamas metafizikos įveikos galimybės, dėl įvairių priežasčių seka Heideggerio pėdomis ir praeina vystymąsi, įvardijamą "sekuliarizacijos" vardu. Šiandieninėje Italijoje šiam terminui vėl ėmė skirti dėmesį G. Vattimo. "Nesunku pastebėti, kuria prasme galime tvirtinti, jog sekuliarizacijos tendencija persmelkia filosofiją bei šiuolaikinę kultūrą: ideologijos krizės, istoricistinių ar scientistinių metafizikų susiskaldymas, pažangos bei pačios istorijos kaip vieningos įvykių eigos mito saulėlydis - tai faktai, kurie visiems prieš akis."6 Vadinasi, "sekuliarizacija" nenori būti tiesiog būdu išlaikyti distanciją praeities filosofijos atžvilgiu, liaupsinant pasaulio aiškinimo įvairovę. Šitaip filosofija redukuotųsi į paprastą kultūros teoriją. Semantiškai bei istoriškai "sekuliarizacija" turi ir "emancipacijos" prasmę. Dabar "tai priklauso nuo tam tikros drastiškos redukcijos, kai metafizika tapatinama su pilnutinio paaiškinimo buvimu, tiesa - su absoliučiu subjekto saviakivaizdumu, racionalumas - su galutinio pagrindo pasiekiamumu"7. Tad sekuliarizacija, suprasta kaip metafizikos pabaigos patirtis, nurodo filosofijai pozityvią užduotį. Sekuliarizuota filosofija iš naujo ieško būties pėdsakų, išvedančių į kitybę. Tiesa savo sekuliarizuota forma nebėra akivaizdi ar skaidri, ji nebėra pradmenys; ji suvokiama kaip nukeliančių nuorodų ir jų savitarpio priklausomybės sistema, o labiausiai kaip fonas. Filosofija tad turi laisvai įsiklausyti į ženklus, įvykius, kurie iškyla šitame fone ir pakeri jos likimą; ji privalo atidėti į šalį didžiuosius tradicinius filosofijos klausimus (Dievas, subjektas, pasaulis) ir teikti pirmenybę galimybei realybės atžvilgiu, demokratijos principui - subjektyvumo, o procesualumo principui - pastovumo atžvilgiu. Taigi filosofijos kalba, talkinama kalbos, artimesnės metaforai, poezijai ir pasakojimui, turi atsisakyti įmantrios ir techniškos terminologijos. Vattimo analizė toliau tęsiama, svarstant sekuliarizacijos religinę prasmę, kuri galbūt labiausiai yra įšaknyta termino istorijoje. Kaip tik religinės prasmės atžvilgiu sekuliarizacija parodo savo kaip "likimo" pobūdį. "Ji nėra vien tik modernizacija, nusakralinanti racionalizacija [...], sekuliarizacija yra įšaknyta pačioje Vakarų religijos (hebrajų, krikščionybės) esmėje."8 Bet tai nereiškia tvirtinimo, jog sekuliarizacijos procesas - tai pačiose mūsų religinės kultūros ištakose glūdinti būtinybė. Sekuliarizacija gali būti pozityviai pamatyta kaip "likimas" tik jei išsaugoma gyva religinės jos kilmės atmintis. Iš tikrųjų: "Tik todėl, kad "neužmiršta" šios kilmės, profaniškasis pasaulis išvengia rizikos tiesiogiai vaizduotis save kaip šventą tvarką"9. Tam, Vattimo nuomone, yra svarbu "atnaujinti filosofijos ir religinės patirties dialogą, kuris nuolatos vyko Vakarų filosofinėje tradicijoje"10. Šiandien kalbėti apie sekuliarizuotą filosofiją reiškia būti gerai įsidėmėjusiam jos kilmę iš sakralinio horizonto bei atitolimą nuo jo. Jeigu filosofija pradeda prisiminti tokį atitolimą, galima vėl dialogiškai atsiverti ištakoms. Bet kad dialogas tikrai vyktų, filosofija neturi dėtis žinojimu, absoliučiai alternatyviu religijai, o save pačią ir religiją mąstyti kaip susijusias savo kilme, istoriniais ryšiais, istorinėmis nukreipiančiomis nuorodomis bei žinios interpretavimu. "Remiantis šia perspektyva, nebus tiesiog filosofijos ("la filosofia") ir tiesiog religijos ("la religione"), kurių, šitaip traktuojamų, atžvilgiu (kokiu gi kitu požiūriu?) nusistovėtų struktūriškai apibrėžtas santykis; priešingai, esama hebrajiško-krikščioniško Rašto paveldo ir graikų logos kalbos paveldo, kurių tarpusavio susipynimas ir modifikavimasis iš abiejų pusių brėžia tą sakrališkumo sunaikinimo kontūrą, kuris nusakomas sekuliarizacijos terminu ir kuris sudaro mūsų galimo dialogo su Vakarų religine tradicija foną."11 Vattimo pasiūlytąja sekuliarizuotos filosofijos bei jos paskatų atsiverti dialogui su religine patirtimi analize išryškinamas religijos filosofijos, iki šiol mėgintos nusakyti jos hermeneutine perspektyva, užmojo klausimas. Mūsų refleksija turi tikslą sugretinti paskatas bei nenuginčijamoms paskatoms iš dalies pritarti. Turėdami galvoje, kad kiekvienas filosofinis realybės prasmės suvokimo kelias nueinamas, dialogiškai atsiveriant mums perduotam horizontui (Heideggerio ir Gadamerio atramos taškai), manome, jog filosofija turi šiandien lemiamą užduotį. Anapus savęs ji turi Vakarų religinę tradiciją, kuri privalo nuolatos būti iš naujo interpretuojama aptartojo hermeneutinio racionalumo šviesoje. Jos užduotis yra tos tradicijos atmintį prikelti taip konstruojant ir perkonstruojant dabarties bei praeities tęstinumą, kad daugybė jos sukurtų prasmių taptų tokio žmogiško kraštovaizdžio, koks yra religija, supratimo galimybės sąlyga. II PATIRTIS IR RELIGIJA Įveikęs didžiąsias sistemiškąsias devynioliktojo šimtmečio konstrukcijas, filosofinis mąstymas vėl atsiduria ties žmogumi bei jo gyvenimo patirtimi, kuri neredukuojama jokia dialektika. Visa dvidešimtojo amžiaus filosofija, pradedant fenomenologija ar pragmatizmu ir baigiant egzistencializmu ar hermeneutika, grąžino į apyvartą terminą "patirtis". Bet rezultatą, atrodo, gerai išreiškia Gadamerio žodžiai: "Patirties samprata - kad ir kaip atrodytų paradoksalu - man rodosi priskirtina prie mažiausiai aiškių, kokias turime"1. Ir kalbėdami apie religinę patirtį, turime atsiminti, kad prieš mus - samprata, kupina dviprasmiškumo. Filosofinė religijos refleksija turi bent jau pateikti religinės patirties interpretavimo bruožus. Čia tai padarysime, trumpai apmąstydami patirties apskritai pobūdį, kad toliau pereitume prie religinės patirties ir jos santykio su Šventybe, Dieviškumu bei Prasme aptarimo ir užbaigtume nurodydami į Mistiškumo, kaip galimo diskurso apie Dievą plotmę. 1. Patirties sudėtingumas Norime pasiūlyti sudėtingos "patirties" sąvokos fenomenologinę-hermeneutinę analizę. Ją atliksime, tyrinėdami eilę poliarumų, kurių nelaikome "dialektiškais"; poliarumus laikydami dialektiškais, filosofiniu požiūriu turėtume daryti prielaidą ir apie dialektinę realybės struktūrą, - o mes minėtus poliarumus esame linkę traktuoti "nepastovumo" perspektyvoje ir šitaip tarti patirtį esant atvirumu2. a. Tarp kasdieniška ir asmeniška Praktiškai patirtis skleidžiasi kasdienybės matmenyje ir neegzistuoja nepriklausomai nuo ja gyvenančio asmens. Tai reiškia, kad patiriantis asmuo, "ekspertas" (t.y. "patyręs") yra tasai, kuris pažįsta ne iš nuogirdų, o pažindamas, gyvendamas ir kentėdamas, sunaudoja laiką. Šitaip patirtis tampa "išgyventa istorija" (Erlebnis). Šia prasme, su patirtimi yra sunku komunikuoti objektyviai; čia, kaip komunikacinio fono, reikalaujama bendros išgyventos istorijos. Kai šis poliariškumas tarp kasdienės praktikos ir asmeniškumo aspekto iš patirties yra a priori pašalinamas, atsiduriame mokslinės patirties plotmėje, kur turi svorį objektyvi patirtis, tikslus supratimas, pamatavimas ir apskaičiavimas. b. Tarp diskursyvumo ir tikslumo Patirtis vyksta, integruojantis atskiroms patirtims, ir, kaip tokia, ji yra diskursyvus reiškinys (toks, į kurį gali būti iš naujo įsižiūrėta pasakojimu). Bet apie patirtį kalbama ir tikslumo, betarpiškumo, intuicijos terminais: apie patirtį kaip "nutikimą". Esama dviejų neatskiriamų momentų, palaikančių patirties procesą dinamiškai atvirą. Faktiškai tiksliame įvykyje galima atpažinti diskursyvaus proceso ir atskirai paimto įvykio plėtotės proceso susitelkimą. Iškylančios meilės patyrimo dvilypumas svyruoja tarp tokių dviejų polių: tarp atskirų patirčių integracinio proceso ir neįtikėtino įvykio. c. Tarp tarpiškumo ir betarpiškumo Socialiniu ir lingvistiniu požiūriu patirtis visada yra įtarpinta: "grynos" patirties nesama. Bet tai nepanaikina patirties pobūdžio savo gelme išlikti nedisponuojama. Galiausiai, ką reiškia išgyventi patirtį, gali suprasti tik tas, kuris ją išgyvena anapus bet kokio tarpininkavimo. Tai patirties betarpiškumo aspektas, per kurį prasišviečia jos pamatiškas paslaptingumas. d. Tarp totalybės ir gelmės Tarp įvairialypių patirčių esama vadinamųjų gyvenimu įgyjamų patirčių (meilė, kančia, viltis, pasitikėjimas), tokių, kurios struktūruoja mūsų egzistenciją, aprėpdamos jos totalybę ir gelmę. Tai patirtys, nukreipiančios į kažką universalaus ir konkretaus, kur patirtis, nors ir nepakartojamai konkreti, vis dėlto lieka universaliai žmogiška tikrovė. Mylėti kokį nors atskirą asmenį yra unikali ir nepakartojama patirtis, tačiau tuo pat metu mylintysis žino išgyvenąs universalią žmogišką patirtį. e. Tarp integracijos ir opozicijos Įgyjama patirtis visada svyruoja tarp integracijos ir opozicijos, kadangi, idant įsitvirtintų asmens egzistencijoje, ji turi integruotis su tuo, kas jau išgyventa ir tuo pat metu kelti abejonę. Tik šitaip patirtis gali būti naujos interpretacijos šaltinis. Tad įgyjamasis patirties matmuo išlaikomas, tik pastarajai išliekant dinamiškai atvira. Patirtyje kaip įvykyje ir nutikime turėtų glūdėti priedermė būti atvira. Patirtimi kaip atvirumu galiausiai bylojama, kad visa, kas mus supa, nėra ir niekaip nebus įmanoma redukuoti iki tik man prasmingo. Kitas, kuris paiso manęs, jokiu būdu nebus visiška mano nuosavybe; to, kurį myliu, man visada trūks. Bet tai jau yra paslaptis. 2. Religinė patirtis Patirtyje užčiuoptas jos atvirumo aspektas mums leidžia pradėti kalbą apie religinę patirtį. Ši sąvoka yra vienas iš žodžių-raktų, apmąstant religinį fenomeną, bet pati savaime kupina tokio dviprasmiškumo, kad būtinai reikia iš pagrindų išaiškinti jos turinius. Todėl peržvelgsime: a) religinę patirtį santykyje su šventybe, b) religinę patirtį santykyje su dieviškumu. a. Religinė patirtis ir sakrališko-profaniško dialektika Religinėje patirtyje subjektas sueina į santykį su "kita" realybe. Esama staigaus perėjimo į kitą lygmenį įprastinės, paprastos realybės atžvilgiu. Jeigu šią įprastinę realybę pavadinsime "profaniškąja", lygmens lūžiu atsivers sacrum matmuo. Sakrališkumo ir profaniškumo sampratos yra nenusakomos. Sakrališkumas ir profaniškumas susitinka žmogiškoje egzistencijoje, bet tai nereiškia, kad egzistuoja kartą visiems laikams apibrėžtos ir išskirtos sakrališkumo bei profaniškumo sritys. Religinėje patirtyje lygmens lūžis yra empiriškai fiksuotas žmogaus ir gali patirti pokyčius. Čia kalbama apie kasdienybę paliečiantį lūžį, kuris apima tiek požiūrį į kosminį laiką (metų laikai, diena, naktis), tiek požiūrį į reikšmingus individualios ar socialinės egzistencijos momentus (gimimas, santuoka, mirtis). Šitaip sakrališka tampa įmanomu stebėti fenomenu. Analizėje, kurią galime atlikti, sakrališka visada bus dialektinėje padėtyje profaniška atžvilgiu. Šia sacrum-profanum pora grindžiasi įvairūs religinės patirties tipai, net jei tai visais atvejais ir neimplikuoja tokių sąvokų turinio identiškumo. Faktiškai Šventybės prasmė keičiasi priklausomai nuo moralės, kalbos bei Dievo idėjos raidos. Tyrinėjant šventybės sintaksę (t.y. įvairių į ją įeinančių ir šventybės patirtį sudarančių elementų "žaismą"), labiau, negu tyrinėjant jos morfologiją (empiriniais tyrimais aptinkamus jos skirtingus aspektus), akivaizdžiai atsiskleidžia, jog šventybė yra dinamiškumas, jėga, su kuria iš išorės susiduria bet kuris objektas, savo prigimtimi išlikdamas tuo pačiu, o savo manifestacija tapdamas apibrėžiamu "šventybe", t.y. kaip tyras ar netyras (šventybės ambivalentiškumas)3. Šį susidūrimą sąlygoja žmogus. M. Meslinas taip aiškina šią šventybės dinamiką: "Bet kurios sakralizuojančios veiklos analizė atskleidžia nuolatinę dialektiką tarp atribojimo nuostatų, tabu bei jų susidūrimo su žmogaus pasirenkamu aukščiausios galios objektu - būtybe, gyviu, funkcionuojančiu kaip vienijantis principas"4. Sacrum-profanum dialektika išreiškia pamatišką mobilumą. Šventybė įsiterpia ten, ją suponuoja žmogus; ji yra žmogaus religinės sąmonės duotybė. Visa gali būti šventybės plotmė ir visa gali sugrįžti į profaniškumą. Nesama šventybės grynu pavidalu; kaip ir bet kuriai patirčiai, šventybės patirčiai tarpininkauja istorijoje gyvuojančios religinės, sociologinės bei kalbinės sistemos. Yra autorių, tokių kaip M. Eliade, laikančių šventybę religinėje struktūroje aptinkama autonomiška realybe, archetipo rūšimi ar antlaikiška paradigma5. Pabrėžiant šventybės istorinį aspektą, priešingai, parodomas jos giluminis santykis su žmogaus egzistencija. Šventybė egzistuoja tik žmogiškos egzistencijos vidujybėje ir padeda žmogui įgyti stovėseną pasaulyje. "Faktiškai, kai sakome, kad šventybė yra pajungta istorijai, norime tarti, jog ją sudaro ne įsikūnijanti esybė, bet organizmas, kuris gyvena tuo pačiu gyvenimu kaip žmonės, nustatantys vertybių, prie kurių yra prisirišę, ir dieviškumo sampratos funkcionavimo ribas. Tad čia kalbama ne apie šventybės kaip antlaikiškos esybės įsikūnijimą, o apie jos realizavimąsi žmogiškos istorijos būvyje."6 Taip suprasta šventybė nėra nužeminta ar sumenkinta, bet atskleidžia kitokią savo reiškimosi būdų visumą ir, dar svarbesnis dalykas, išlieka savajame - šventybės - matmenyje, neprisiimdama dieviškumo savybių ar atributų pobūdžio7. b. Religinė patirtis santykyje su dieviškumu Netgi tariant, kad šventybė ir profanybė turi mobilią, žmogaus religiniu potroškiu pamatuojamą ribą, išlieka tas faktas, jog santykis su šventybe religinį žmogų žavi, kadangi šventybė gali būti dieviškumo galimo apsireiškimo vieta. "Galima sakyti, kad šventybė yra kažkas profaniška, kas, pasitarnaudamas kaip įprasminanti ir ekspresyvi mediacija, žmogų sujungia su dieviškumu ir šitaip tampa kažkuo sakrališka"8. Vien toks tvirtinimas generalizuoja šventybės-dieviškumo santykį kaip tokį, kuriame esama žmogaus religinės patirties pilnatviškumo. Iš tikrųjų, pavyzdžiui, vadinamosiose primityviose religijose sakrališko-dieviško santykis dažnai linksta į neaiškumą; hierofanijose (šventybės manifestacijose) neįmanoma atskirti daikto, gyvūno, augalo nuo pastariesiems savo galią dovanojančio dieviškumo. Tačiau esama religinių sistemų, tokių kaip judėjiška-krikščioniška tradicija ir islamas, kuriose šventybės matmuo yra beveik prilygintas nuliui, palenkiant tą matmenį dieviškumo transcendencijai. Būtent judėjiško-krikščioniško religinio horizonto, kurio fone išvydome sekuliarizacijos procesą, atžvilgiu būtina pabrėžti ir tematizuoti dieviškumo transcendentiškumą. Fenomenologinis metodas iškėlė tai, kas gali būti įvardyta "klasikinėmis" religinės patirties santykio su dieviškumu ypatybėmis. Čia kalbama apie tokią patirtį, kuri visuomet įvyksta kaip kažkas absoliučiai asmeniška ir nekomunikabilu; tai yra paslapties patirtis tikrąja prasme, ryšium su kuo bet kuris mėginimas kalbėti nugrimzta į tylą. Dieviškumo patyrimo sudedamasis elementas yra kūriniškumo jausmas, kuriuo žmogus atpažįsta "begalinį kokybinį skirtingumą" (Kierkegaard), pasak ko, Dievas yra Dievas, o žmogus yra vien tik žmogus. Šita nuovoka apima skirtingas tonacijas. R. Otto pabrėžia kūrinio niekybę, tuo tarpu Dievas esąs Šventasis, buvojantis kaip bauginanti ir viliojanti neprieinama šviesa9. Dieviškumo patyrimas turi dar ir ambivalentišką pobūdį: jis yra buvimas ir stoka. Žmogus savo menkume aptinka jį pripildantį, apgaubiantį, palaikantį buvimą; šiame santykyje, be to, ko ieškojo, žmogus ir save patį užčiuopia kaip tąjį, kuris iš naujo ieško, ypač pajutęs Dievo stoką. Tai, kas gali būti apibrėžta kaip "klasikinės" dieviškumo patyrimo ypatybės, šiandien jau nebeįkvepia taip, kaip tai buvo netolimoje praeityje. Dažnai labiau apčiuopiama darosi "Dievo tyla"; Dievas tyli apie nepakeliamą pasaulio sielvartą ir yra nutildytas mokslo ir technikos, ekonomikos ir politikos perspektyvų, kurios diena iš dienos "Dievo hipotezę" paverčia nebenaudinga. Koks yra dieviškumo patirties kontekstas? Šiandien religinė patirtis gali turėti subtilią ir santūrią formą, bet tuo pat metu turtingą intencionalumo: kalbama apie patirtį "skaityti pasaulį kaip užkoduotą kalbą, kaip mįslę ir paradoksą, nesiekiant racionalaus akivaizdumo, bet, antra vertus, nesitaikstant su absurdą teišreiškiančiu miglotumu. Pasaulis nėra nei Dievo epifanija, nei jo tyla: jis yra Dievo parabolė"10. Biblinėse parabolėse yra išreikšta prasmė, kuri savaime nėra akivaizdi: reikia stabtelėti, ieškoti jos ir ją interpretuoti. Religinei patirčiai šiandien veikiau reikia tokių žmogiškos patirties ypatybių, kaip stabtelėjimas, ieškojimas, interpretacija. Patirties apskritai sudėtingumą bei poliariškumus jau esame aptarę. Kokioje kitoje patirtyje gali būti pasiekta didesnė gelmė ir autentiškumas (atvirumas), jei ne religinėje patirtyje, kuri yra pasaulio kaip Dievo užšifruotos prasmės perskaitymas? Tokia optika tad atveria religinės patirties horizonte ne sakrališkąjį Dievą, nustelbiantį tai, kas žmogiška, ir ne technologinio žmogaus dievo šmėklą, o "santūrumo, kalbėjimo pusbalsiu, žinios Dievą, kuris ne tik neapakina, bet dargi nepalieka abejingais"11. Toks fonas atskleidžia Dievą, kuris vėl grąžina žmogų jam pačiam - tuo, kad religinėje patirtyje žmogus gali aptikti savo laisvės viršūnę. 3. Religinė patirtis ir prasmės praradimas Pasaulio kaip Dievo parabolės religinis patyrimas yra tikslus apibrėžimas patirties, galbūt dar tolimos sekuliarizuotam žmogui. Atrodo, būtų laikas eiti toliau ir apmąstyti religinės patirties tipą, kuris įmanomas šiandien, sekuliarizacijos atmosferoje, kurį kai kas interpretuoja kaip ėjimą į beprasmiškumą12. Sekuliarizacijos procesas yra sutapęs su desakralizacija ir su diferenciacija. Desakralizacija yra palaipsnis praradimas transcendentiškumo, kuris, net jei ir nepaneigtas, atsitraukia, palikdamas pasaulį autonomišką kaip gamtinių procesų ir žmogiškų galių rezultatą. Diferenciacija, atvirkščiai, paliečia įvairias asmeninės ir socialinės praktikos sritis: "Ekonomika, teisė, politika, religija, privatumas ir viešumas, kiekvienas iš jų bando sukonstruoti specifinę ir santykinai nepriklausomą sritį, pasižyminčią savo vertybių sistema bei vidiniu koherentiškumu"13. Tokie desakralizacijos ir diferenciacijos fenomenai ženklina perėjimą nuo archajiškos visuomenės į urbanistinę visuomenę. Archajiškoje visuomenėje individas yra įjungtas į sakrališką universumą, prisodrintą simboliškų prasmių, kurios jį transcenduoja, tačiau per kurias jis vėl sugrįžta tvarkyti savo egzistencijos, visiškoje harmonijoje su gamtos ir grupės ritmais. Gyvenimui nuolatinio ekonominio bei socialinio nepastovumo sąlygomis (pajamų skurdumas, nepritekliai, karai) imponavo labai tvirtos, užtikrintos religiškai-sakrališkos tvarkos taisyklės, tvarkos, kuri atskiriems grupės nariams trukdo statyti į pavojų pačios grupės gyvavimą. "Todėl archajišką visuomenę ypač charakterizuoja prasmės transcendentiškumas, t.y. tai, kad toje visuomenėje prasmė, kad ir kaip būtų, vis dėlto nėra atskiro individo produktas"14. Šitokiu būdu religinė-sakralinė prasmė pasiekia atskiro žmogaus gyvenimą, žmogaus, kuris šito universumo viduje yra suprantamas ir pats save supranta. Sekuliarizuotoje visuomenėje šis universumas ima griūti, kadangi santykiai su gamta ir socialine grupe susilpnėja. Čia yra daugiau autonomijos ir aiškiau suvokiamas nuotolis tarp gamtinio ir mąstomojo pasaulio, t.y. čia kuriama kultūra. "Šiame kontekste gyvenimas suprantamas kaip ypatingas kūrybinis įvykis, kaip meno kūrinys ir kaip lošimas: faktiškai subjektas renkasi pats save, kuria savo tapatumą bei išgalvoja savo likimą."15 Vis dėlto ir tokia valdoma egzistencija, gyvenimo galimybėms esant neapibrėžtoms, rizikuoja įpulti į irelevantiškumą ir tuštumą. Sekuliarizuotame pasaulyje, kur perdėtai didėja patyrimo galimybės ir pasirinkimo laisvė, prasmės praradimas yra jau praeityje. Per laisvę ir atsakomybę save įgyjančiu laikomas sekuliarizuotas žmogus yra radikaliausiai nepajėgus pagrįsti prasmę16. Į šį akligatvį žmogus gali reaguoti įvairiai. Apskritai, dalyvaujame daugybėje mėginimų iš naujo pagrįsti prasmę, atstatant tikrą sakrališką egzistencijos vieningumą (pavyzdžiui: nauji religiniai judėjimai, ekologizmas, susidomėjimas astrologija bei okultizmu). Ganėtinai sudėtingame ir margame sekuliarizacijos procese sakralizacijos fenomeno santykis su transcendentiškuoju matmeniu, atrodo, ima pretenduoti į betarpiškumą, pirmenybė atiduodama emociniam, jausminiam ar tikėjimo aspektui. Tai - šventybės pasirodymas nauju pavidalu: kaip prasmės, kuri grindžiama pakankamai aiškiais žmogiškumą išreiškiančiais komponentais, idant įteisintų bet kokį fanatiškumą ar savivalę. Šiuolaikinis žmogus kritinių racionalizmo pamokų dėka (Švietimas, Kantas..., iki Marxo ir Freudo) negali nebūti dėmesingas rizikai, slypinčiai šiuolaikinėse šventybės formose. Sekuliarizuotame pasaulyje, buvojančiame prasmės praradimo akivaizdoje, reikia naujo racionalumo, kuris drąsiai imtųsi interpretuoti tokį praradimą, bet tuo pat metu išsaugotų autentiškos religinės patirties galimybę. Iš pirmo žvilgsnio atrodo neįmanoma vienu metu laikytis abiejų reikalavimų. F. Crespi, šiame skyrelyje jau minėtame straipsnyje, parodo prasmės praradimo ir religinės patirties sandūros tašką. Technologinis ir sekuliarizuotas Vakarų žmogus praranda prasmę pasiekęs savo galimybių maksimumą. Šitas faktas akivaizdžiai atsiskleidžia tokių mokslo ir technikos laimėjimų akivaizdoje kaip atominė energija. Čia "galios maksimumas sutampa su maksimumu žinojimo savo nepajėgumo išeiti iš neišvengiamos prievartos pozicijos"17. Tad prasmės praradimas sutampa su konkrečia patirtimi, su savo nepajėgumo ir baigtinumo patirtimi. Žmogaus valia viešpatauti, pasiekusi maksimumą, išmėgina ir savo ribas. Tokia yra žmogaus buvimo sąlyga. "Pamėginęs suteikti pasauliui prasmę, skelbdamas mirtį Dievui, žmogus patiria, jog išskyrus suteiktą ir nuo jo nepriklausančią prasmę, jokia kita prasmė nėra įmanoma: prasmė arba yra transcendentiška, arba jos iš viso nesama."18 Religinė patirtis turi atsižvelgti į tai, kad ji arba siekia išsaugoti prasmės absoliučią transcendenciją, arba rizikuoja vėl įsivelti į "dilemą tarp iliuzinės resakralizacijos ir sekuliarizacijos, reiškiančios techninio manipuliavimo, kurį sukėlė prasmės praradimas, dominavimą"19. 4. Mistiškumas kaip religinės patirties fonas Šis trumpas religinės patirties sugretinimas su sekuliarizuoto žmogaus situacija leidžia suformuluoti išvadą - apibrėžti religinę patirtį kaip pamatiškai atvirą prasmės transcendencijai. Transcendencija yra viena iš tokių sąvokų, kuri liudija negalimybę disponuoti prasme. L. Wittgensteinas savo Traktate taip aiškina šitą nedisponuojamumą: "Pasaulio prasmė privalo būti už jo. Pasaulyje visa yra taip, kaip yra, ir visa nutinka taip, kaip nutinka, jame nėra jokios vertės, o jeigu ji jame būtų, ji neturėtų jokios vertės. Jeigu vertė, kuri turi vertę, ten yra, ji privalo būti anapus bet kokio nutikimo ir šitaip būties. Nes bet koks nutikimas ir šitaip-būtis yra atsitiktiniai. Tas, kas juos padaro neatsitiktiniais, negali būti pasaulyje, nes, kitaip, savo ruožtu, būtų atsitiktina. Tas privalo būti už pasaulio"20. Visa tai išreikšta dar aiškiau: "Kaip pasaulis yra, iš viso nesvarbu tam, kas yra aukštesnis. Dievas savęs neapreiškia pasaulyje"21. Šitokių tvirtinimų siekis yra apsaugoti prasmę ir ypač Dievą kaip globalinę prasmę nuo supaprastinančių doktrinų, redukavusių jį iki pasaulio dalies. Dievas yra Dievas tuo atveju, jeigu jis išlieka "kitas" negu pasaulis. Taip apibendrintai tvirtinant suvokiama rizika Dievą iškelti į nepasiekiamą dangų, neturintį jokio ryšio su žmogumi bei jo patirtimi. Tačiau šitaip nėra; mes paprasčiausiai nenorime laikytis supaprastintų tvirtinimų apie Dievą. Religinė patirtis nėra pigiai įgyjama prekė. Jokiose religinėse raiškose jos negali iškviesti pagal užsakymą, tai yra pirmapradiškas patyrimas, patyrimas iš pačios versmės, liekantis neprieinamu žinojimu žmonėms, kurie nesijaučia kada nors buvę įtraukti į savo religinio pasaulio centrą. Be to ir kalba apie Dievą yra sunki kalba. Ji nekonstruojama nei psichologiniame mūsų emocijų, nei moksliniame mūsų technologinės kultūros lygmenyje. Tai - diskursas, teįmanomas religinės patirties viduje, tad viduje tokio lingvistinio universumo, kuris susidaro laikantis tam tikrų taisyklių. Šitokioje patirtyje Dievas lieka transcendentiškas, ir diskursas apie Dievą gali įvykti tik tarpininkaujant ženklams, simboliams, mitams, kurie sudaro religinės patirties gyvenimišką branduolį, tekstą ir kontekstą. Todėl šitame lygmenyje iškyla sunkumas atskirti, kokie simboliai gali priartinti transcendenciją. Šiandien natūralus simbolinis universumas yra iš dalies sugriuvęs, dėl to didieji kosminiai simboliai (saulė, vanduo, dangus, mėnulis ir t.t.) nebeturi poveikio technologiniam žmogui, manipuliuojančiam gamta savo naudai ir vartojimui. Todėl dėmesys yra perkeltas į žmogų kaip transcendencijos simbolį, kaip subjektą, ieškantį išoriškai duotos ar paties susikurtos prasmės, taigi į žmogų, turintį transcenduotis, kad realizuotųsi. Bet ir šis žmogaus vaizdinys sunyko, kai žmogaus galimybių ir galios maksimumui ėmė atliepti jo bejėgiškumo ir ribotumo suvokimas. Šioje vietoje žmogui atsiveria galimybė pasukti link "mistiško". Čia neketiname remtis tuo, ką paprastai ir šiek tiek diskutuodami galvojame, susidūrę su panašiais terminais, t.y. su ypatingais dvasiniais potyriais, ekstazėmis, regėjimais. Tokio rėmimosi galimybė a priori atmetama, pasiremiant diskurso vidiniu prasmingumu. Mes "mistiška" naudosime tik kaip ribinį vaizdinį. Tai reiškia, kad šiuolaikiniam žmogui radikali prasmės nebuvimo patirtis atveria neįveikiamą ribą. Toji riba ir teikia pilnutinį buvimą pasaulyje. Wittgensteinas tvirtina, jog "pasaulio kaip apribotos visumos jutimas yra mistinis jutimas"22. Mistiškumas yra vidinis gebėjimas apčiuopti ribą, išlaikant tokią jos suvokimo įtampą, kurioje gali rastis tikėjimo ir vilties erdvė. Tai nėra ramybę teikiančios išminties ieškojimas: "išmintis yra kažkas abejinga ir todėl kvaila. Tikėjimas, priešingai, yra aistra"23. Šiuolaikiniame mąstyme tai yra būdas pasikliauti riba, kuri išnyktų, puolant į beatodairišką nihilizmą, kuriuo siekiama atsisakyti tiesos, tvirtinant, kad nėra tokios tiesos, kurią būtų galima interpretuoti, o yra vien interpretacijos, kurios, savo ruožtu, nukreipia į kitas interpretacijas; visa - tankiame nuorodų tinkle iki pat jį įtraukiančios begalybės. Šitaip riba ištirpsta interpretacijoje. Mistiškumu, priešingai, aistringai susitelkiama priimti ribą ir leistis būti draskomam. Šitaip išvystamas gyvenimas, susitinkantis su savo sudraskytos realybės tariamu neprotingumu, gyvenimas, kuris didžiąja dalimi nesutinka rastis iš interpretacinės teorijos; bet aišku, jog žmogus permano tai, ką Wittgensteinas išsakė savo mintimi: "Žmogui tas, kuris amžinas, svarbus, dažnai yra uždengtas nepermatoma uždanga. Žmogus žino, kad ten, viršuje, kažkas yra, bet jo nemato. Uždanga atspindi dienos šviesą"24. Teisingiau - žmogus nemato, nors išlieka dienos šviesoje, suvaržytas mąstymo, esančio vien valia viešpatauti. Priimti ribą reiškia leisti šviesai išblėsti, leisti atsiverti nakties properšai, tylos klausymui. Mistiškumas gyvena naktimi bei tyla ir išsižada ne mąstymo tourt-court, bet viešpataujančio mąstymo bei save primetančios valios. Ribos patirtyje mistiškumas ieško ne paguodžiančio ir džiuginančio mąstymo, o mąstymo, rizikuojančio konfliktuose bei prieštaravimuose ir leidžiančio save persmelkti abejonėms bei nerimui. Šitaip mąstymas palieka žinias bei atsakymus ir tampa radikaliu klausimu, o galiausiai - malda. Taip žmogus pasiekia savą žmogiškumą. Žmogiškesnis žmogus yra, galimas daiktas, pasiruošęs įsiklausyti į Dievo dieviškumą. III KALBA IR RELIGIJA Kalba yra viena iš šiuolaikinio mąstymo pamatinių temų. Visuose moksluose apie žmogų yra skyrius, atviras kalbos problemai su įvairiausiomis išvadomis. Filosofine refleksija buvo išryškinta, kad kalba nėra paprasčiausia informacijos perdavimo ar supratimo priemonė. Kalba negali būti laikoma vien institucine ženklų sistema, skirta tobulam informacijos perdavimui tarp subjektų apie objektyvią realybę. Tai - kalbos aspektas, bet tai nėra visa kalba1. Kalba įtraukia į save žmogaus egzistencijos problemą, kadangi žmogus gyvena kalboje ir yra kalba2. Kalba yra fonas, kurio dėka tikrovė duodama žmogui, ir žmogus gali gyventi, veikti, spręsti ir komunikuoti. Be kalbos žmogus gyventų nebylioje, nepažįstamoje, neprieinamoje tikrovėje. Kalboje, atvirkščiai, tikrovės būtis atsiveria žmogui, ir jis aplinkui save konstruoja pasaulį, sumodeliuotą ir sudarytą iš žodžių bei žinių, ateinančių žmogui susidūrus su istorija, tradicija, kultūra. Tuo būdu kalba iš tiesų yra horizontas, konstituojantis būtį žmogaus, turinčio padėtį pasaulyje ir istorijoje. Religijos filosofija negali neatsižvelgti į tą šiuolaikinės filosofijos išryškintą žmogaus lingvistinį būvį. Ypač religijos filosofija turi apmąstyti savitumą religinės kalbos, kurios dėka žmogus atpažįsta savą religinį patyrimą. Ko gero aišku, jog kalbėti apie religinės kalbos savitumą nereiškia kalbėti apie ypatingą kalbą, tokią, kaip simbolinės logikos kalba matematikoje. Religinė kalba savaime nesiskiria nuo kasdienės nereliginės kalbos. Kaip "religinę kalbą" suprantame tokį naudojimąsi kalba religiniame kontekste, kuris paprastai yra tradicijos kontekstas. Ypatumas, kurį siekiame išryškinti šiame skyriuje, yra religinei kalbai būdingas specifiškas simbolinio matmens traktavimas: matmens, kuris deramai išplėtotas gali tapti gyvybiškai svarbiu elementu, gydant mūsų sekuliarizuotos visuomenės kalbą. 1. Sekuliarizuota kalba3 Ką reiškia "gydyti kalbą"? Gal ji serga? Bet jeigu mūsų visuomenėje kalba serga, tai gal ir žmogus savo galimybėmis atsiverti pasauliui yra grėsmingas. Neabejotina, jog mokslo ir technikos vystymasis padidino materialinių gėrybių kiekį. Tačiau už šitas gėrybes mūsų buvo užmokėta labai padidinta kaina: suskaldant lingvistinį universumą, kurio dėka žmogus buvo pajėgus atsistoti pasaulio viduje, kadangi pastarasis tapdavo "jo" pasauliu4. Šiandien vyrauja šaltas racionalumas, produkuojantis tik dirbtines kalbas, tapatybes, vaidmenis, skirtus įtraukti į komunikacijos jau paruoštas grandis. Kaip tiksliai pastebi A. Rizzi: "Technologinis racionalumas pažintiniu lygmeniu iš tikrųjų yra pajungtas aiškinimo principui, o veikimo plotmėje manipuliatoriaus ir gamintojo įsikišimo principui. Šie du principai vienas kitą grindžia: tai, kas gali būti paaiškinta, gali tapti kontrolės, viešpatavimo, transformacijos objektu"5. Jeigu šitas technologinis intencionalumas veikia praktinį gėrybių gaminimą, jis gali pretenduoti tapti visos tikrovės aiškinimo principu, kuriam "tikrovė yra vien tai, kas gali būti įjungta į racionalaus supratimo schemas, be tamsių dėmių ar paslaptingumo liekanų; realu yra tik vien, kas yra, ir kas gali būti žmogaus modifikuojančio dalyvavimo vaisius. Likutis priklauso irealumo, fantazijos sričiai, arba, kiek mažiau, sričiai realybės, tokios paslėptos ir asmeniškos, kad ji tampa neprieinama komunikacijos kalbai, ir, vadinasi, irelevantiška galimybei nužymėti žmogiškojo pasaulio ribas"6. Kokias išvadas bendros perspektyvos požiūriu galėtume padaryti kalbos lygmens atžvilgiu? Jeigu laikysime "realia" tiktai mokslinę bei praktinę kalbą, būsime kalbos ir komunikavimo galutinai apibrėžtomis reikšmėmis masyve. Mokslinė kalba, žinoma, remiasi konvencijomis: kai komunikuoja du mokslininkai, jie turi visų pirma bendrą reikšmių, dėl kurių susitariama, lauką. Tai būtina specifinių kalbų sritims, bet negali būti įteisinta žmogiškosios patirties pasaulio atžvilgiu. Konvencinė kalba, kuri visada numato kiekvieną galimą reikšmę, žmones paverčia pilkais funkcionierias kalbos, kuri juos peržengia ir kuri mokama atmintinai. Apskritai kalba nebėra tas fonas, kurio dėka tikrovė duodama žmogui ir kurio dėka žmogus kuria tikrovę, bet tampa kalėjimu, sunaikinančiu patirtį, kaip atsivėrimą pasauliui, kaip komunikaciją su žmonėmis bei atsivėrimą daiktams. Matėme, kaip Heideggeris čia pradeda gintis nuo tokios šaltos, abstrakčios, formalios kalbos tipo, kad užčiuoptų kitokią, pirmapradišką, kalbą, kuri artinasi prie daiktų, žinodama, jog jie yra nuolatinis išteklis, niekaip nesuvedamas į žyminį. Net filosofinė kalba nepajėgia užčiuopti realybės gelmės. Filosofinė kalba tvarkoma neprieštaringumo principo pagrindu7. Pagal šį principą daiktas yra tas pats, o ne kitas, ir jį įvardijantis žodis, kuris jį įvardija, patvirtina jo tapatybę. Bet šitaip daiktai lieka determinuoti ir įkalinti jų sąvokinėje reikšmėje. Kokia kalba gali būti pasirengusi išsakyti realybę kitokiu būdu, būtent nesumenkindama realybės moksliniu racionalistiniu lygmeniu ir jos neįkalindama sąvokos kilpoje? Kokia kalba yra pasirengusi pasitikėti realybės gelme ir laisve? Kokia kalba suteikia galimybę iškilti aikštėn patirties dinamikai ir atvirumui? Klausinėjimas mus atveda prie simbolio kaip pirmapradiškos kalbos, savo struktūrą atrandančios mite, apmąstymo. 2. Simbolis ir mitas Jeigu ilgą laiką filosofinė refleksija pripažino, jog mūsų prasmės ir mūsų idėjos tiksliai perteikia išorinį pasaulį, ir dėl to mokslinės sąmonės pagrindinė problema buvo faktų stebėjimas, tai šiandien šis vaizdinys vis labiau užtemdomas realybės konstravimo problemos. Ir mokslinėje srityje faktiškai pripažįstama, kad mūsų daiktų pažinimas reiškia jų vietos atradimą žmogaus sukurtų simbolinių ryšių viduje8. Iškeldami tokį aspektą, iš karto atsiduriame simbolio ir žmogaus simbolinio atvirumo santykio akivaizdoje. a. Simbolis ir atvirumas Šį santykį, mums atrodo, kruopščiai tyrinėjo A. Rizzi; jis nusakė simbolio funkciją: "Taigi simbolis yra ženklas, kurio funkcija nėra realybės grynai mentalinio suvokimo žadinimas (tą realybę nurodant, primenant, aiškinant...), o yra nustatymas su ta realybe ryšio, kuris įtraukia subjektą į jo reikalavimų ir polinkių visumą, į tokį rezginį, kuris konstituoja jo prasmės poreikį"9. Simbolis žmogaus simbolinio atvirumo, jo individualaus ir socialinio kūrybinio pajėgumo dėka kildina giluminio ryšio tarp tikrovės ir subjekto dinamiką, kai pastarasis ieško prasmės. Tikrovės, konstituotos kaip simbolis, pavyzdys yra menas. Simbolis atstovauja keturioms pagrindinėms ypatybėms, kurios būdamos artikuliuotos vieninga simboline funkcija, parodo žmogiškosios egzistencijos gelmę ir atvirumą. Tai šios ypatybės: - Rezistentiškumas. Simbolis priešinasi bet kuriai sistematizacijai: jis negrįžta į loginį diskursą tokiu būdu, kuriuo logika sujungia predikatą ir subjektą, sakydama "yra šitai". Išraiška "yra", priskirta simboliui, neturi tikslios reikšmės, o tik primenančią (evocativa). Simbolis "yra šitai" ta prasme, kad "priverčia būti" šitą daiktą. - Ambivalentiškumas. Simbolinė kalba yra pirmapradiškai ambivalentiška, kadangi artikuliuojama išraiškomis, kurios gali turėti daugybę reikšmių. Tai yra kalba, nežinanti neprieštaringumo principo, kuriam daiktas reiškia save patį, o ne kitą. Ambivalentiškumu norima išsakyti ir apskritai neidentifikuojamų reikšmių svyravimą. - Perteklius. Ambivalentiškumas kaip pirmapradė simbolinės kalbos būsena stumia į simbolio perteklių kaip nuolatinį reikšmės atvirumą. Būtent dėl šio reikšmės perviršio simbolis gali teikti daugybę prasmių ir parodyti tokią kūrybinę galią, kuri glūdi istorinių pasikeitimų pagrinde. - Prasminis nukreiptumas. Simbolis siekia suteikti egzistencijai prasmę hermeneutine ar utopine kryptimi. "'Hermeneutika' yra simbolio kryptis link atskleidimo to, kas yra pasaulis savo gelme ir ką kasdienybės rutina ar socialinis susvetimėjimas siekia sumenkinti. Utopija yra simbolio funkcionavimas kaip manifestacijos to, ko dar nėra, kaip klausimo apie kažką egzistuojančio iškėlimas ar kažko galimybės ateityje nurodymas."10 b. Simbolis ir prasmės problema Simbolio prasminis nukreiptumas atveria prasmės klausimą. Jau susidūrėme su šia problema, aptardami religinę patirtį. Čia ji vėl pateikiama kaip turinti ryšį su kalba. Minėtasis Rizzi ne tik nevengia šio klausimo, bet ir kelia jį labai preciziškai: "Ar tikrai simboliai turi tą vertę, kurią jiems priskyrėme? Galgi jie yra tiktai troškimo, kuris savo prigimtimi išlieka bejėgiškas, išraiška?"11 Ar simboliai gali kurti prasmės santykį tarp subjekto ir pasaulio, ar, atvirkščiai, jie yra tiktai žmogiškojo prasmės troškimo ženklai, - tai šiuolaikinėje hermeneutinėje refleksijoje diskutuojama problema12. Drauge su Rizzi manome, jog simboliai kaip tokie negali atskleisti, jog pasaulis yra apdovanotas prasme ir kad žmogus gali jame gyventi besąlygiškai pasitikėdamas. Daugiausia, "ką gali simboliai, tai - įnešti į žmogiškąjį pasaulį tvarką ir harmoniją, tokį reikšmių tinklą, kurį kiekvienas nupina aplink save santykyje su kitais ir su daiktais"13. Simboliai kuria kultūrą, tačiau tikrovė buvoja už bet kurios mūsų kultūrinės konstrukcijos, kad ir kiek pastaroji būtų tobula. Maža to, diena po dienos vis labiau sužinome apie bet kurio savo žinojimo ribotumą, ir, tuo pat metu, apie niekuo neapribotą artėjimą prie savo suvokimo ribų. Mūsų kultūroje, kurioje viešpatauja kodifikuotą kalbą generuojantis racionalizmas ir technologinis pragmatizmas, simbolis, dėl aukščiau atskleistų ypatybių, ištirpdo realybės viziją, produkuoja prasmės formas, nutolinančias nuo kodo, kuria kitą kalbos tipą, bet nėra pasirengęs išgelbėti kalbą nuo jos konstitutyvinio, ontologinio ribotumo, nuo neįmanomybės užčiuopti visą tikrovę globalinės prasmės šviesoje. Taigi ir kalbos lygmenyje esame sugrąžinti prie ribų problemos; kalbos riba besąlygiškai liudija žmogišką ribą. Tačiau Rizzi tvirtina: "Kalba yra žmogus, kuris suteikia prasmę šiam pasauliui, ir ontologinė kalbos riba susijusi su šio pasaulio prasmės sudraskymu: tyrųjų skausmu, netikėta ar prievartine mirtimi, engėjų klestėjimu"14. Čia simbolis yra nepajėgus: iškyla toks skirtumas, kurį graikai numanė esant tarp synballein (su-jungimas) ir dia-ballein (at-skyrimas), tarp "simbolinio" komponavimo ir "diabolinio" prasmės išardymo. Simboliu paprastai pabrėžiama, jog žmogus turi poreikį tokios prasmės, kurios pats nemoka suteikti. Dar daugiau, - tą akimirką, kai jis iš savo patyrimo vidaus ir sava kalba bando suteikti prasmę, toji jam iš priekio atitveriama, kelyje sudarant jam kliūtis. Šitoje vietoje, padaro išvadą Rizzi, esama dvejopos galimybės: "Arba išganymo nėra, arba jis buvo ieškotas žodyje, kuris neina iš žmogaus"15. Tad vėl esame prasmės transcendentiškumo akivaizdoje. c. Mitas ir pasakojimas Analizuodami simbolinį matmenį, įsiskverbėme į religinės kalbos šerdį. Religinėje kalboje susilieja patirtis, kuri realizuojasi santykiuose su pasauliu ir tarp žmonių, ir susiduria su visa savo ambivalentiškumo, perviršio ir svyravimo našta. Patirtis šiuo atžvilgiu nepripažįsta išvadų: ji visada lieka radikalus atvirumas, patirtis, kurią simbolis siekia artikuliuoti tose ribose, kuriose ji panyra į realią žmogišką egzistenciją. Kai pasirodo daugiau pasakojimą vidujai organizuojančių simbolių, esama mito. Kaip ir simbolį, mitą taip pat sunku apibrėžti. Graikiškajame mąstyme mythos yra logos opozicija ir nurodo visa tai, kas buvoja anapus racionalaus mąstymo, su sava, visuomet neišbaigta tiesa. Pamažu vystantis klasikinei refleksijai, mitas, suprastas kaip pasakojimas, yra išstumiamas argumentuojančio mąstymo bei modernios filosofinės refleksijos; pradedant Renesansu, baigiant pozityvizmu bus reikalaujama mito atsisakyti proto ir mokslo vardan. Šitaip mitas yra palaikytas paprasčiausiu prasimanymu, legenda, kuria mokslas domisi tik kad atliktų "demitizavimą", kad nuskurdintų mito tiesą ir pakeistų pastarąjį racionalaus diskurso aiškumu. Tiktai dvidešimtas šimtmetis tokių tyrinėtojų kaip E. Cassirer, K. Kerenyi, G. van der Leew, M. Eliade ir C. Levy-Strauss dėka atranda mitą. Pasak M. Eliade, "sunku rasti mito apibrėžimą, kuris būtų priimtinas visiems tyrinėtojams. [...] Mitas pasakoja šventą istoriją: perteikia įvykį, kuris yra buvęs pirmapradiškame laike, legendiniame "pradžios" laike. Kitais žodžiais, mitas pasakoja, kaip Antgamtinių Būtybių poelgių dėka realybė įgijo egzistavimą, ar būtų kalbama apie totalinę realybę, Kosmą, ar tiktai apie realybės fragmentą: salą, augmenijos rūšį, žmogišką elgesį, institucijas. Tad mitas visada yra pasakojimas apie Kūrimą: jis perteikia, kaip daiktas buvo padarytas, pradėjo būti"16. Mitas yra pasakojimas ne pasakos prasme, o šventos istorijos, nutikusios pačiose ištakose, pradžioje, prasme17. Mite tad esama radikalaus laiko pakeitimo, laikas jame nebėra kiekybinis ir negrįžtamas mokslo bei patirties laikas, o yra kokybinis ir grįžtamasis pirmapradžio įvykio laikas. Mitas kaip pasakojimas perduoda žinią, kad žmogiška egzistencija grindžiasi prasme, suteikta pasaulio pradžioje bei atstovaujama per dievų istoriją. Šitaip mitas ateina atrasti vietos prasmės transcendencijai, tvirtindamas, jog prasmė yra pirmapradė ir, kaip tokia, persmelkia istoriją ir pasidaro nuolatos esanti, veikdama taip, kad istorija, nepaisant galimų nuosmukių, turi savo radikalų pozityvumą. Šiame amžiuje krikščionybėje įsitvirtino tam tikra demitizacijos rūšis, ypač susijusi su R. Bultmano veikalais18. Demitizacija įgyja tikrai pozityvų aspektą, jeigu siekia sugrąžinti mitą į jo antropologinį matmenį, atpažįstantį mite ne objektyvų tikrovės paveikslą, o žmogaus savižinos pasaulyje būdą. Šitaip mitas yra to, kas suvokta ir išgyventa, išraiška natūraliai žmogišku mąstymu, ir negali būti priešinamas logos. Jeigu logos yra būtent argumentuojanti mokslo kalba, tai mitas yra pasakojimas, egzistencijos prasmę interpretuojantis ne analizės ar įrodinėjimo būdu, o save apreiškiančiu "Žodžiu" būties, dovanojančios prasmę daiktams ir reikalaujančios atsakomybės. Ir "mokslinis" diskursas atranda tvirtumą tik toje vagoje, kuri yra išvaryta mito. Šitas momentas tikrai esmingas: jeigu šiuolaikinis žmogus sunaikina savo pažinimo naratyvinį-simbolinį matmenį, jis baigia tuo, kad praranda prasmę ir absoliučiai išaukština racionalizmą bei pragmatizmą. Tad mitas nūdienos kontekste yra aktualus. H. Halbfas, savaip atnaujindamas filosofo L. Koųakowskio tyrinėjimus, sako: "Tai implikuoja poreikis galėti perteikti patirties objektą - empirinį pasaulį - kaip sąlygotą, ir tuo skirtingą nuo nesąlygotos realybės, iš kurios daugybė reiškinių įgyja sąryšingumą ir prasmę. Šita tvirta išankstinė nuostata atrasti vardą tam, kas pasirodo kaip nekauzališka, determinuoja bet kurios žmogiškos veiklos mitinį pagrindą"19. Tikrovė, kurios pagrindu žmogus gyvena, ir pasirinkimai, kuriuos jis įvykdo, laikosi mūsų sielos mitinėje plotmėje: pasitikėjimo santykiai, su kuriais susiduria mano gyvenimas, vilties kupinas laukimas, kuriuo atsiveriu ateičiai, meilė, iškelianti viešumon veidų susitikimą, negalėtų būti įvardyti, jeigu ne intuityvi/simbolinė kalba. Religija tokiame kontekste gali būti erdvė, atverta naratyvios bendruomenės, kurioje žmogus įsiklauso į pirmapradę kalbą, rodančią prasmės transcendenciją ir į tai atsiliepia laisve, kuri gali pasireikšti pritarimu arba atsisakymu. Būtent iš dviprasmiškos ir gilios laisvės prigimties kyla interpretacijų susidūrimas, kuris yra savaip prasmingas, jeigu prasmę laikysime pradžia ir paskutiniu horizontu, išryškinančiu distanciją, kurio matuojama ne siauru mūsų nuomonių matu, bet mūsų atvertumo platybe. 3. Tyla tarp nebuvimo ir klausimo Simbolis ir mitas kalba pasakojime, kuris nedaro išvadų - ką pretenduoja daryti visi argumentuojantys diskursai, - tačiau atveria mus transcendentinei prasmei. Prasmė yra ne diskurso loginė išvada, o atvirumas, kurio niekuo nepripildome; prasmė pasirodo tada, kai žmogus ją, netekusią jo kaip animal rationale metafizinės determinacijos, paverčia "mirusia". Perėjimas prie prasmės reikalauja išsižadėti valios pažinti daiktus, jais disponuojant ir naudojantis. Jeigu religinės patirties lygmenyje šituo perėjimu akcentuojamas "mistiškumo" vaizdinys, tai kalbos lygmenyje akcentuojamas simbolio ir mito vaidmuo. Dar lieka pagrindinis aspektas, kurį reikia paminėti: tyla20. Postmetafizinis mąstymas, daugiausia pradedant Heideggeriu, atrado tylą, tuo pat metu apnuogindamas metafizinio racionalumo ir jo kalbos krizę. Suvokusi būtį kaip pagrindą, metafizika, pasak Heideggerio, redukavo mąstymą į tokio pagrindo ir kalbos, kaip visiškai aiškios to mąstymo išraiškos, suradimą. Tokios mąstymo sistemos kaip idealizmas ir pozityvizmas tylos tylėjimą suprato grynai negatyvia prasme; jie sistemos logika taip išaiškino paslaptį, išsakė tylėjimą ir atskleidė slėpinį, kad iš tylos nieko nebeliko. Metafizika bandė ištarti Dievo vardą, įvardydama jo atributus, analogiškus būtybei, bet šitaip liko nepastebėta pasaulio reprezentavimo projekcija į Dievą ir Dievo redukavimas į causa sui. "Tokio Dievo akivaizdoje žmogus negali nei melstis, nei, juo labiau, aukoti aukas. Causa sui akivaizdoje žmogus negali nuolankiai pulti ant kelių, juo labiau iš širdies giedoti ar liūdėti."21 Toks Dievas nuėjo nuo scenos, šiuolaikinis pasaulis išgyvena Dievo nebuvimą. Heideggeris ginasi metafizine graužatimi, pranašaujančia diskursą apie Dievą ir atveria tylos horizontą, kai tylima ne dėl to, kad nėra pašnekovų, o yra norus nuščiuvimas, nuolankiai įsiklausant. Tad tyla virsta nuščiuvimu ir įsiklausymu; ji tampa dispozicija mąstymo, kuris turi luktelėti prieš iškeliaudamas ieškoti jam kaip tokiam savarankiškai nepasiekiamos prasmės, prasmės, kurios tad yra vis iš naujo ieškoma. Tyla taip pat patvirtina, jog sakymo patirtis yra nuolatinė rizika, kadangi sakymas visada yra projektuotas į neišsakomą foną. Čia žmogus išmėgina savo "mirtingumą" ir, tardamas Dievo esatį, visų pirma privalo turėti savyje jo nesatį ir klausimą apie jį: BAIGIAMASIS ŽODIS Retrospektyviai apžvelgiant nueito kelio perspektyvą, užčiuopiame šiuos puslapius persmelkiančią mintį, kuri aptinka religiją esant experimentum mortis. Iš tikrųjų religija turi vesti žmogų, kad pastarasis "priimtų savo baigtinumą, jį suvoktų ir įvertintų vis tik kaip dalyvavimą begalybėje, nesigraužtų dėl egzistavimo prasmės, bet priimtų save ir pasaulį tokius, kokie yra ar pakeistų tiek, kiek tai įmanoma; nesitikėtų iš savo artimų daugiau, nei jie gali padaryti; apsiribotų patenkinimu kažko prasmingo ir būtino šiai akimirkai, tačiau kas būtų užmiršta po keletos metų, dešimtmečių, amžių"1. Galiausiai tai yra nebūtinos būties paslaptis, kuri verčia žmogų kentėti, kadangi jis nežino, kas gali įvykti po mirties. Daugiausia, ką galime - tai atverti perspektyvas, liautis ko nors tikėtis iš pasiūlytos prasmės, lažintis; visa tai yra tikrai kurioziška sunkiai įsivaizduojamo ludus preliudija. Iš tikrųjų čia nebelieka nieko kita, kaip tik žaisti žaidimą, išreiškiantį kiekvieną iš mūsų: kaip vaikui, kuris žaidžia rimtai, susikaupęs, bet kartu švytėdamas praeinamybe ir lengvabūdiškumu... iki pat akimirkos, kai išgirsta kažkieno balsą, tariantį jam: "Eik namo. Jau vakaras!" Kas iš to, kad krumpliai kruvini Vincas STANIULIS Dar žiemą Prienų rajono savivaldybės valdyboje buvo planuota apsvarstyti Jiezno seniūnijos komunalinės tarnybos vadovą V.Mikučiūną dėl prasto darbo. Tačiau jis susirgo, keturis mėnesius gydėsi. Pasveiko tik pavasarį. Jau galėjo, vienai valandai pasisamdęs traktorių, iš miško parsivežti malkų. Tik merui J.Jokubauskui, medikui, buvo neaišku, kodėl, jei šlubavo širdis, V.Mikučiūnas buvo gydomas ambulatoriškai, o ne ligoninėje. Valdybos posėdyje ant V.Mikučiūno galvos griuvo kaltinimai, pretenzijos, nepaisant, kad kiek apgydyta širdis gali neatlaikyti. Niekas jo negynė, neužstojo, atsikirtinėjo tik pats. Puolė jį meras, kontrolierė, Jiezno bei Stakliškių seniūnai K.Klizas ir K.Palionis, Valdybos nariai. Tiesa, K.Klizui pulti lyg ir nebuvo labai paranku: jis pats komunalinei tarnybai už pernykščių bulvių kasimą šimtą litų sumokėjo tik po kontrolierių patikrinimo. Taip, V.Mikučiūnas, nusidaužydamas krumplius, pats remontuoja traktorių, pats sėda prie vairo, šienauja ar kultivuoja, šalina ir elektros gedimus. Tačiau nemoka, nesugeba vadovauti kitiems, dėl to kyla konfliktų tarp vadovo ir pavaldinių. Anot Stakliškių seniūno K.Palionio, Stakliškės Jiezno komunalininkams - kaip šuniui penkta koja, pačios Stakliškės, Užuguostis ar Vyšniūnai jiems mažiausiai rūpi. Bėga Vyšniūnuose iš bokšto vanduo, tvinsta balos. Ir tegu bėga. Dar gražiau, kai nemokamu vandeniu buvo girdoma tenykštė bendrovė. Naudojosi tuo vandeniu ir juokėsi. Stakliškėse vanduo iš čiaupų tai bėga, tai ne. Žmonės kaltina seniūną, daro politines išvadas: "Prie ruso vanduo bėgo, o dabar ne". O komunalinė tarnyba atvažiuoja, atlekia kaip į gaisrą, kai jau neveikia siurblys, atsitinka avarija. Nesugebėta surinkti pinigų už vandenį iš visų vartotojų. "O tą vandenuką kai kas patyliukais ir skolinasi", - sakė K.Palionis. Dar nemažai kitokių kaltinimų išsakyta tarnybos vadovui: nesutvarkyti dokumentai, juose nenurodyta, kur ir kas daryta, nesirūpinama darbų sauga. Nuspręsta savivaldybės administratoriui A.Narvydui rekomenduoti, kad jis V.Mikučiūnui pareikštų griežtą papeikimą. Kas kita būtų, anot mero J.Jokubausko, jeigu jau veiktų atestacijos įstatymas, tada Mikučiūną būtų galima sutvarkyti greitai. Jam siūlyta dirbti tik energetiku, bet Mikučiūnas nenori. Sako: - Aš tarnybą kūriau tuščioje vietoje. Aš, kvailelis, nuo 1984 metų dirbau ir elektriku! Kai jis sirgo, tarnybai laikinai vadovavo alytiškis V.Remeisis, specialistas taip pat su aukštuoju išsilavinimu. Anot Stakliškių seniūno K.Palionio, atvažiavo, apėjo, apžiūrėjo visus siurblius, sklendes, vandentiekio trasų šulinius, Vyšniūnuose pagaliau atjungė vandenį, kad jis neplūstų už dyką. Nurodė, surašė bene 20 punktų, ką ir kur reikia padaryti. Pažymėjo ir tai, jog dėl neūkiškumo patirta 11 000 Lt nuostolių. Toksai specialistas, anot Valdybos narių, labai tiktų vadovauti tarnybai. <doc> Kultūros aktualijos Ar sulauksime naujos... Liublino unijos Juozas SKOMSKIS - Turėdami daug Lietuvos, ir ypač jos sostinės Vilniaus, kultūros istorijos tyrinėjimų, garsiausi Lenkijos mokslo bei meno specialistai daugelyje savo knygų ir publikacijų svarbiausiomis pasaulio kalbomis Europą su Lietuva supažindina... visai neminėdami mūsų šalies vardo. Tokių pavojų yra šiuo metu svarstomame Lenkijos ir Lietuvos kultūros paveldo apsaugos vyriausybinės sutarties projekte. Ko tikėtis iš keblios situacijos, jeigu mes iki šiolei neturime valstybės kultūros politikos ir strategijos, o jos finansavimas tebėra itin prastas. Kai sakome, jog einame į Europą, tai visų pirma ją turėtume surasti čia, savo namuose, - sako dailės ir architektūros istorikė ICOMOS Lietuvos nacionalinio komiteto pirmininkė Audronė Kasperavičienė. ICOMOS - tai nevyriausybinė organizacija, vienijanti pasaulio architektūrinių, archeologinių bei istorinių interesų žmones. Šie mažų ir besivystančių šalių paminklų ir paminklinių vietovių tarptautinės tarybos nacionaliniai komitetai su būstine Paryžiuje pradėti kurti 1965 m. Jie dabar yra 86 valstybėse. Lietuvos ICOMOS nacionalinis komitetas veikia nuo 1992 m. Į jį įeina 31-as paveldo, kultūros bei meno istorijos specialistas. Pagrindinis uždavinys - tarptautinėse konferencijose keistis informacija ir patirtimi. Pasak pašnekovės, Lenkiją galėtume laikyti ICOMOS lydere ir net viena šios organizacijos įkūrėjų. Kad ir kaip bebūtų apmaudu, bet net istorinis Didžiosios Lietuvos Kunigaikštystės bei Lenkijos-Lietuvos Karalystės kultūrinis palikimas ten jau seniai pateikiamas kaip savo arba laikomas bendru ir niekur nekalbama apie jo padalijimą. Antai 1920 m. iš Varšuvos į Vilniaus Stepono Batoro universitetą atvažiavo Marijonas Mureliovskis, Jozefas Klosas, Bronislavas Bagdzevičius - garsūs, stiprūs ir talentingi mokslininkai. Jie kruopščiai studijavo senąjį mūsų miesto palikimą: apmatavo visas bažnyčias, rengė restauravimo projektus. Universiteto Dailės fakultete buvo įkurta net paminklų konservavimo katedra. Visa tai tapo tarptautinės reikšmės dalykais, nes vilnietiška patirtis vėliau buvo labai sėkmingai jų pritaikyta ir kitose Vakarų Europos šalyse. O kaip šios nuostatos pasiekė mūsų laikus? Pasirodo, jos tradiciškai ir kruopščiai plėtojamos. Štai vertingose ir puošniose šiandieninėse knygose apie Lenkijos baroką apibūdinti visi Vilniaus bažnyčių interjerai, svariais argumentais ir tyrinėjimais pagrįsti teiginiai, kad mūsų vėlyvojo baroko altoriai yra vieninteliai Europoje. Tad toks vienpusis informacijos plūstelėjimas į pasaulį kelia mums neramių klausimų: o kurgi mūsų tyrėjai, argi mes neturime jėgų atsvarai, negi mūsų valstybei viso to nereikia, kodėl mes savo paveldo dar nesame įsisavinę, nežinome jo ištakų ir būklės? Lietuvos kultūros istorikų, architektūros mokslininkų stebėtinai maža. Sovietmetis šias profesijas stengėsi visais būdais riboti. Dėl to šiandien mes negalime sparčiai tirti savo palikimo, niekas iš mūsų šiandien negalėtų įvertinti lenkų okupacijos laikų kultūros darbų, nustatyti jų požiūrio į Vilniaus architektūrą, jos formas. Nors mūsų senamietis dabar šiek tiek tiriamas, bet jokiu būdu tas darbas neprilygsta Lenkijos tyrinėjimams, kurie visa tai įprasmino moksliškai. Kiek jie per du dešimtmečius iki 1939 m. išleido vien vadovų po Vilnių! Lenkų tyrėjų ir šiandien gausu Vilniuje. Mes gi priversti tenkintis keliais savo fotografijų albumais. Tik šviesaus atminimo menotyrininkas ir restauratorius Vladas Drėma paliko milžinišką senojo Vilniaus archyvą, kuris tebeguli nenaudojamas. Aprašė kiekvieną senojo Vilniaus namą, kiekvieną Lietuvos bažnyčią. Bet jo darbo net archyvai negali priimti, nes neturi, kur saugoti, trūksta lėšų... Vos ne vos beveik prieš dešimtmetį išleistas V.Drėmos "Dingęs Vilnius". Ir viskas. Dabar tik privati Raimondo Paknio leidykla leidžia pastarajam veikalui savo tyrimų verte prilygstančią "Švento Jono bažnyčią". Kultūros turtų turime, bet valstybės dėmesio savosios kultūros propagavimui pasaulyje mažoka. Todėl Vilnių ir jo senąją kultūrą mes dar tebesuvokiame tik materialiai ir ekonomiškai, o jo paveldą kaip kokią sunkią naštą nešame. Todėl šią tuštumą sėkmingai užpildo kaimynai. Europa Vilnių iš naujo atranda... per Lenkiją. Ar dėl to mes turėtume džiūgauti?.. Audronė Kasperavičienė sako, kad beprasmiška būtų konfrontuoti su kaimynų darbu, varžytis su jų skelbiamomis pasaulyje publikacijomis. Mokslas, menas, kultūra neturi sienų. O ir jėgos nelygios. Tad pirmiausia reikėtų išsiaiškinti, kuo mūsų palikimas vertingas, kuo jis unikalus. Galbūt pravartu rengti menotyrininkų, istorikų, paveldo specialistų simpoziumus. Rudenį ICOMOS Lietuvos nacionalinis komitetas ketina sušaukti tarptautinę konferenciją. Artėja Lietuvos vardo tūkstantmetis, ir reikia aiškintis su kaimynais, kaip mes "dalysimės" palikimą - istoriniu ar teritoriniu principais. Be to, mūsų ir Lenkijos kultūriniai santykiai turi būti grindžiami istoriškai teisinga ir abiem pusėms naudinga sutartimi. Jos projektas, kurį parengė Lenkija, jau svarstomas. Deja, jame spėta įžiūrėti vos ne antrąją Liublino uniją, nes įsibrovė aibė neaiškumų, užprogramuotų konfliktų. Tačiau gerai, kad nors kiek ledai pajudėjo... <doc> Plačios žemės ūkio bendradarbiavimo galimybės ELTA. Lenkija stengiasi sudaryti kuo palankesnes sąlygas žemės ūkio ir maisto pramonės įmonių tarpusavio bendradarbiavimui, teigia Lietuvos žemės ir miškų ūkio ministerijos atstovai. Aptarti tolesnių dvišalių ryšių plėtrą ir iškilusias problemas gegužės 20 dieną pas kolegas lenkus išvyksta Lietuvos žemės ūkio specialistų delegacija. Kaip Eltos korespondentui prieš šį vizitą papasakojo žemės ir miškų ūkio viceministrė Natalija Kazlauskienė, dar 1994 metais pasirašyta bendradarbiavimo sutartis skatina aktyviau plėtoti tiesioginius atskirų subjektų, mokslo centrų prekybos, ekonominius bei mokslo ryšius. Dabar abiejų valstybių veterinarijos tarnybos jau dirba pagal vienas pasienio kontrolės taisykles importuojant, tranzitu gabenant gyvulius ir maisto produktus. Dabartiniu metu Lietuvos žemės ūkio mokslo įstaigos palaiko glaudžius ryšius su atitinkamais Lenkijos mokslinio tyrimo institutais. Mūsų mokslininkus domina atskirų augalų rūšių auginimo technologijos, intensyvių obelų sodų su žemaūgiais poskiepiais tyrimai. Labai praverčia Lenkijos patirtis diegiant maisto pramonės įmonėse pajėgias rūkytos mėsos ir dešrelių gamybos technologijas, projektuojant skerdyklas ir mėsos įmones. Lenkijoje teigiamai vertina lietuviškus maisto produktus už jų gerą kokybę, o pastaruoju metu jie ir įpakuojami kur kas geriau. Beje, liberalizavus prekybą žemės ūkio produktais, lietuviai galės daugiau eksportuoti savo produkcijos į Lenkiją ir konkuruoti su vietinės rinkos gaminiais. Lenkų verslininkai taip pat suinteresuoti plėsti savo gaminių rinką Lietuvoje. Beje, jau yra konkrečių pasiūlymų įsteigti bendrą miško uogų perdirbimo įmonę. <doc> Mokosi vertinti investicinius projektus ELTA. Dvi savaites 56 ekonomikos skyrių specialistai iš įvairių miestų ir rajonų savivaldybių mokosi inveticinių projektų analizės. PHARE programos ir Didžiosios Britanijos Know - How fondo bei Ūkio ministerijos organizuotas seminaras šia tema gegužės 12-23 dienomis vyksta Nidoje. Ūkio ministerijos Ūkio startegijos departamento Investicijų politikos skyriaus vyriausioji specialistė Laimutė Kalinauskienė Eltai sakė, kad savivaldybių darbuotojams daugiausia tenka susidurti su gamtosauginiais, didelių mokyklų, ligoninių statybos projektais, kuriems reikia valstybės paramos. Seminare mokoma bendrauti su valstybės institucijomis, norint gauti valstybės paramą tokiems investiciniams projektams, kur ir kaip ieškoti užsienio paskolų jiems. Taip pat labai svarbu, kad savivaldybių specialistai mokėtų patys įvertinti jiems pateikiamus projektus, nustatyti, ar jie perspektyvūs. Paskaitų ir praktinių užsiėmimų metu renginio dalyviai supažindinami su daugelyje šalių taikomais investicinių projektų vertinimo medodais. Toks seminaras savivaldybių specialistams rengiamas pirmą kartą. Mokomasi po savaitę dviem grupėmis po 28 žmones. Paskaitas skaito ekspertai iš Anglijos bei Lietuvos ūkio ministerijos. Ministerijų darbuotojai, besispecializuojantys investicinių projektų srityje, tobulinosi panašiuose renginiuose pernai ir užpernai. <doc> Lietuviškų sodų dabartis ir perspektyva ELTA. Šiuo metu Lietuvoje yra apie 43 tūkstančiai hektarų sodų, iš jų 6,5 tūkstančio hektarų užima specializuotų sodininkystės įmonių ir bendrovių sodai. Vien Vilnijos krašto sodininkai mėgėjai kasmet užaugina apie 35 tūkstančius tonų vaisių ir uogų Kaip Eltos korespondentui sakė Vilniaus susivienijimo "Sodai" tarybos pirmininkas Vincas Steponkevičius, apie 80 procentų vaisių išauginama sodybų, bendrijų bei individualių sklypų soduose. Numatoma, kad sodybų plotai didės, nes gyventojai atsiima turėtas žemes, ten bus sodinami nauji sodai. Tačiau, kita vertus, sodybų ir sodininkystės bendrijų sodai išaugina mažus, labai įvairių vaisių kiekius, dėl to nepatogūs stambiam verslui. Apskaičiuota, kad iki 2000-ųjų metų realu planuoti vienam gyventojui išauginti po 48 kilogramus šviežių vaisių ir po 6 kilogramus skirtų konservavimui maisto pramonės įmonėse. Taigi, iš viso vidaus rinkai reikėtų išauginti 200 tūkstančių tonų vaisių. Maždaug apie pusę to kiekio reikalinga vaisių perdirbimo pramonei. Kol kas neaiški valstybės muitų politika. Už įvežamus vaisius reikia mokėti muito mokestį, o išvežti į užsienį galima laisvai. Antai, pernai vien į Latviją buvo išgabenta apie 12 tūkstančių tonų lietuviškų obuolių. Taigi, vietoje savų, pigesnių turime valgyti atvežtinius vaisius. Šiuo metu desertinių vaisių tiekėjos miestų gyventojams yra specializuotos sodininkystės įmonės ir bendrovės. Čia dar yra išlikusi nebloga sodininkavimo bazė, vaisių saugyklos, gali būti išauginami geri, tinkami laikymui vaisiai. Prognozuojama, kad kursis ūkininkų sodininkystės ūkiai. Iki 2000 metų bus įveista apie pusę šimto 10-20 hektarų dydžio intensyvių sodų, kurie užims 500-600 hektarų plotą. Taip pat kursis 1-3 hektarų priemiestiniai sodai. <doc> Latvijos "Aldaris" skverbiasi į Lietuvos rinką Ryga-Vilnius. BNS. Didžiausia Latvijos alaus darykla "Aldaris" Latvijos ambasadoje Vilniuje pristatė savo produkciją. Įmonės atstovas sakė, kad skverbtis į Lietuvos ir Estijos rinkas bendrovę paskatino Baltijos šalių laisvosios prekybos sutartis. "Aldaris" Lietuvos alaus mėgėjams pasiūlys trijų rūšių alų - "Zelta", "Pilzenes" ir "Aldara Tumšo". Įmonės atstovo teigimu, "Aldaris" alaus kaina Lietuvoje bus panaši kaip ir "Kalnapilio" ar "Utenos gėrimų" alaus. Statistika rodo, kad 51 proc. 1996-siais Baltijos šalyse išvirto ir parduoto alaus teko Lietuvai, 29 proc. - Latvijai ir 20 proc. - Estijai. "Aldaris" pernai realizavo 39,19 mln. litrų alaus ir buvo antras Baltijos šalyse po didžiausios alaus gamintojos - bendrovės "Utenos gėrimai". Bendrovės "Aldaris" pernai metų grynasis pelnas buvo 2,381 mln. latų, apyvarta prilygo 12,796 mln. latų. Latvijoje "Aldaris" užima 57 proc. alaus rinkos. <doc> "Lietuvos dujos" ketina penktadaliu didinti dujų kainas BNS. AB "Lietuvos dujos" nuo liepos mėnesio ketina 15-20 proc. padidinti dujų kainą vartotojams. Šį mėnesį bendrovė ketina kreiptis į Valstybinę energetikos išteklių ir energetinės veiklos kontrolės komisiją, prašydama pakeisti dujų kainų nustatymo metodiką. Bendrovės generalinis direktorius Kęstutis Šumacheris dienraščiui sakė, kad nepadidinus dujų kainų įmonė įlįs į skolas. Neseniai vykusiame bendrovės akcininkų susirinkime, valstybės, valdančios 91 proc. "Lietuvos dujų" kapitalo, įgaliotinis, balsavo už tai, kad, išleidžiant 30,1 mln. litų vertės akcijų emisiją, valstybė galėtų įsigyti jas už nominalią kainą - po 1 litą. Finansų maklerių nuomone, toks vyriausybės žingsnis - tai smūgis rinkai. FMĮ "Vilfima" direktorius Vidas Jelinskas "Lietuvos rytui" teigė, kad toks valdžios sprendimas pakirs pasitikėjimą ir būsimąja 66 mln. Lt vertės emisija, kurią bendrovė rengiasi platinti užsienio investuotojams. Praėjusią savaitę 1 Lt nominalo "Lietuvos dujų" akcijų kaina Nacionalinėje vertybinių popierių biržoje svyravo nuo 1,62 iki 1,95 Lt. Sausio viduryje jų rinkos vertė buvo pašokusi net iki 2,96 Lt. Pirmąjį šių metų ketvirtį "Lietuvos dujų" neapmokestintas pelnas siekė 27,4 mln. litų. <doc> Pagrindiniai užsienio investuotojai didina įnašus į Lietuvą BNS. Lietuvos investicijų agentūros duomenimis, 20 pagrindinių užsienio investuotojų per metus investicijas į Lietuvą padidino 70 proc. Iki pernai gegužės minėtos užsienio kapitalo įmonės Lietuvoje buvo investavusios 215 mln. JAV dolerių, iki šių metų gegužės - 366 mln. dolerių. Labiausiai augo investicijos į "Klaipėdos naftą" - nuo 4,95 mln. iki 43,16 mln. JAV dolerių. Į naftos terminalą investavo JAV "Lancaster Steel Co. Inc.", Kolumbijos "Lancaster Distral Inc." bei Olandijos "Distral S. A., Dilan Trading N. V". Į "Mobilias telekomunikacijas" investicijos per metus padidėjo nuo 5,5 mln. iki 33 mln. dolerių (Danijos "TeleDenmark", Liuksemburgo "Millicom East Holding B.V."), į "Minijos nafta" - nuo 4 mln. iki 12,25 mln. dolerių ("Dansk Oil og Naturgas", European Investment Fund ir kt.). Tiesioginės užsienio investicijos į Lietuvą 1997 metų sausio 1-ąją siekė 2287 mln. litų. Pagrindinė investuotoja buvo JAV. Jos investicijos sudarė 663 mln. litų. Antroje vietoje yra Vokietija - 301 mln. Lt, trečioje - Švedija, investavusi 275 mln. Lt. Daugiausia investicinių lėšų pritraukė prekybos sektorius - 789 mln. litų. Į maisto produktų, gėrimų, tabako gaminių gamybą investuota 394 mln. litų, pašto ir ryšių paslaugas - 224 mln. litų. <doc> Rusijoje domimasi Būtingės terminalu, teigia jo vadovas BNS. Rusijoje dirbančios naftos bendrovės labai domisi Būtingės terminalu, tačiau joms reikia "dar trupučio laiko" susipažinti su akcijų pardavimo sąlygomis. Tai pareiškė bendrovės "Būtingės nafta" generalinis direktorius Vladislovas Gedvilas. Šią savaitę Maskvoje jis susitiko su nemažai potencialių Rusijos ir Vakarų investuotojų. Tai garsios pasaulio bendrovės, jau investavusios į Rusijos naftos pramonę, turinčios ten savo tinklą, valdančios namažas naftos atsargas. Jų atstovybės įkurtos ne tik Maskvoje, bet ir Minske, Kijeve. "Pasiūlymų pirkti akcijų mes turim daugiau, nei galim parduoti", sakė V. Gedvilas. Susidomėjimą Būtingės terminalu Maskvoje pareiškė ir Novopolocko naftos perdirbimo gamyklos Baltarusijoje bei naftotiekio "Družba" atstovai. Tačiau didžiausios Rusijos naftos bendrovės "Lukoil" ir "Jukos" neparodė tokio susidomėjimo. V. Gedvilas neinicijavo susitikimo su "Lukoil" dėl "savotiško jo nusistatymo Būtingės terminalo atžvilgiu". Iki gegužės 20 dienos bus laukiama preliminarių atsakymų, o antrąją birželio savaitę "Būtingės naftos" vadovai vėl vyks į Maskvą "labai konkrečių derybų". Norą pirkti "Būtingės naftos" akcijų jau pareiškė bendrovės "Aros Invest Ltd." (Didžioji Britanija), "Fluor Daniel" ir "Reditch Corporation" (JAV), "Preussag Anlagenbau" (Vokietija), "International Petroleum Ltd." (Kanada) ir Jonavos "Achema". Užsienio investuotojams norima parduoti visą ketvirtąją 188,7 mln. litų akcijų emisiją ir taip padidinti terminalo akcinį kapitalą iki 260 mln. litų. <doc> "Kėdainių grūdai" planuoja kooperuotis su stambiomis agrofirmomis BNS. AB "Kėdainių grūdai" planuoja kooperuotis su "Krekenavos agrofirma " ir "Josvainių agrofirma". Grūdų perdirbimo bendrovės generalinis direktorius Jonas Kondrotas sakė, kad vyksta derybos su UAB "Vikonda" dėl kontrolinio "Kėdainių grūdų" akcijų paketo pardavimo. "Vikonda", turinti "Krekenavos agrofirmos" akcijų kontrolinį paketą bei "Josvainių agrofirmos" akcijų, nori įsigyti ir 51 proc. grūdų perdirbimo įmonės akcinio kapitalo. J. Kondroto nuomone, kooperacija su "Vikonda" ir per ją - su dviem dideliais kiaulių auginimo kompleksais, bus naudinga. Ji užtikrins nuolatinius kombinuotųjų pašarų pirkėjus. Nacionalinėje vertybinių popierių biržoje AB "Kėdainių grūdai" akcijomis leista prekiauti nuo gegužės 19-osios. Į biržos Einamąjį prekybos sąrašą įtraukta 4,95 mln. litų paprastųjų vardinių akcijų emisija. Vienos akcijos nominali vertė - 10 litų. Grūdų perdirbimo bendrovės akcijų turėjo apie 1000 smulkiųjų akcininkų, valstybei priklauso 6 proc. kapitalo. Kėdainių įmonė dirba pelningai. Pernai jos apyvarta siekė 53,28 mln. litų, grynojo pelno gauta 2,24 mln. litų. Per šių metų pirmąjį ketvirtį parduota produkcijos ir suteikta paslaugų už 10,85 mln. litų, grynojo pelno uždirbta 106 tūkst. litų. Įmonės vadovų teigimu, grynąjį pelną šiemet sumažino pabrangusios žaliavos. Kombinuotus pašarus paukščiams ir gyvuliams, sijotus ir pasijotus ruginius miltus bei kitą produkciją "Kėdainių grūdai" parduoda Lietuvoje. Tačiau šių gaminių paklausa labai sumažėjo. J. Kondrotas sakė, kad dėl neimlios rinkos ir didžiulės konkurencijos įmonės malūnas dirba 40 proc. buvusio pajėgumo, kombinuotųjų pašarų gamybos baras - apie 15 proc. Bendrovėje "Kėdainių grūdai" dirba apie 250 žmonių. <doc> Klaipėdos valdžia sutinka išnuomoti istorinį kvartalą BNS. Klaipėdos miesto valdžia, atrodo, sutiks išnuomoti istorinį Vitės kvartalą Klaipėdos jūrų krovinių kompanijai. Susisiekimo ministras Algis Žvaliauskas, penktadienį susitikęs su Klaipėdos miesto bei uosto įmonių vadovais, pasiūlė išnuomoti kvartalą ne 15-kai, o 25-iems metams. Keturių hektarų ploto Vitės kvartale, dėl kurio jau ketveri metai verda ginčai, "Klasco" ketina statyti talpintuvų terminalą. Kvartale yra nemažai pastatų, iš jų 15 - saugomų valstybės. Teritorija kaip urbanistikos paveldas pripažinta saugotina. Ankstesnė miesto valdžia norėjo pertvarkyti kvartalą ir pritaikyti jį miesto reikmėms, tuo tarpu "Klasco" pageidavo statyti sandėlius kroviniams. Miestas už tai prašė 7,5 mln. litų kompensacijos, tačiau bendrovė siūlė perpus mažiau. Klaipėdos miesto meras Eugenijus Gentvilas penktadienį sakė žurnalistams, jog per 25-erius metus "Klasco" investicijos atsipirks su kaupu. Susisiekimo ministerijos ir Klaipėdos savivaldybės atstovai penktadienį derino savo nuomones dėl uosto plėtros. Pasak ministro A. Žvaliausko, uosto plėtimas neturi būti nuostolingas miestui. <doc> Rusija apmokestino cukraus importą iš NVS šalių Maskva. Interfax-BNS. Rusijos valstybinis muitų komitetas nuo gegužės 15 dienos įvedė 25 proc. muito mokestį cukraus importui iš NVS šalių, kuris iki šiol nebuvo taikomas. Mokestis iš "tolimojo" užsienio importuojamam cukrui nepakito - 25 proc. prekės vertės, tačiau ne mažiau kaip 0,07 ekiu už 1 kg. Muito mokesčio už cukraus importą į Rusiją nereikės mokėti Baltarusijai, Kazachijai ir Kirgizijai, kurios su Rusija yra sudariusios Muitų sąjungos sutartį. <doc> Rusija ketina privatizuoti šešias naftos bendroves Maskva. Interfax-BNS. Rusijos vyriausybė netrukus pateiks prezidentui Borisui Jelcinui pasirašyti įsakus dėl šešių naftos bendrovių valstybei priklausančių akcijų paketo pardavimo, pranešė vyriausybės spaudos tarnyba. Iki šių metų pabaigos aukcionuose ir konkursuose planuojama parduoti "Rytų Sibiro naftos kompanijos", "Rytų naftos kompanijos", "Orienburgo naftos kompanijos", "Sibiro-Uralo naftos kompanijos", "Tiumenės naftos kompanijos" ir bendrovės "NORSI-OIL" valstybei priklausančias akcijas. Pasak Rusijos vyriausybės atstovo, šios bendrovės bus išbrauktos iš strategiškai svarbių įmonių sąrašo. <doc> Euro monetos ir banknotai apyvartoje gali pasirodyti anksčiau už planuojamą 2002 metų sausio 1 dieną Briuselis. AP-BNS. Vieningos Europos valiutos monetos ir banknotai apyvartoje gali pasirodyti anksčiau už planuojamą 2002 metų sausio 1 dieną, teigia Europos Sąjungos finansų komisaras Yves-Thibault de Silguy. Pasak jo, vis labiau remiama mintis įvesti euro valiutą ir atsisakyti nacionalinių valiutų anksčiau. Spaudos konferencijoje pareigūnas sakė, jog verslo įmonės bei vartotojų grupės nurodė galimus sunkumus, vieningą Europos valiutą įvedant pirmąją naujųjų metų dieną, kai prasideda pokalėdinė prekyba bei ypač karštas laikotarpis prekiautojams mažmenomis. Skyrus pakankamai laiko pagaminti reikalingiems milijardams euro monetų ir banknotų, jų įvedimą į apyvartą būtų galima paankstinti maždaug iki 2001 metų spalio, teigė Y. de Silguy. Pagal dabartinius planus, nacionalinės valiutos cirkuliuos kartu su naująja euro valiuta apie šešis mėnesius po jos įvedimo, ir 2002 metų birželio pabaigoje iš apyvartos bus visiškai išimtos. Paankstinus euro įvedimo datą, perėjimo laikotarpis galbūt sutrumpėtų iki trijų mėnesių. <doc> Rusija netrukus pradės didžiausios telekomunikacijų bendrovės privatizavimą Maskva. Interfax-BNS. Konkursas parduoti didžiausios Rusijoje telekomunikacijų holdingo kompanijos "Sviazinvest" valstybei priklausančias 49 proc. akcijų bus surengtas dar šį mėnesį, pareiškė Rusijos ryšių ir informatikos valstybinio komiteto pirmininkas Aleksandras Krupnovas. Rusijos prezidentas Borisas Jelcinas balandžio pabaigoje įpareigojo vyriausybę parduoti 49 proc. valstybinės AB "Sviazinvest" akcijų. 25 proc. įmonės akcijų vidaus ir užsienio investuotojams bus parduotos parduota aukcione, 24 proc. - konkurso būdu tik Rusijos investuotojams. Pagal prezidento įsaką prie AB "Sviazinvest" kapitalo bus prijungti AB "Rostelekom", "Centralnyj telegraf", "Jekaterinburgskaja gorodskaja telefonnaja set" bei "Giprosviaz" valstybei priklausančių akcijų paketai. Bendrovėje "Sviazinvest" dabar sutelkti 85-ių regioninių telekomunikacijų kompanijų valstybei priklausantys akcijų paketai. <doc> Gamtos išteklių nevartojamoji vertė. Kas tai? Drįstu teigti, kad daugelis ūkio vadovų, verslininkų rimčiau nesusimąsto apie tikrąją gamtos išteklių vertę, o savo veikloje pripažįsta tik jų tiesioginę vartojamąją ekonominę vertę. Tokiu būdu fiktyviai sumenkinama pilna gamtos išteklių vertė ir daroma žala visuomenei, valstybei. Kaip sakoma, švaistomas visos Lietuvos turtas. Pavyzdžiui, ne be pagrindo susirūpinta šiuo metu Lietuvoje iškilusia grėsme vienam jos svarbiausių gamtos išteklių - miškams. Privačion nuosavybėn grąžintinuose miškuose vyksta vietomis nežabotas miško kirtimas ir pardavimas, miškininkų teigimu, apie 15 kartų viršijantis leistinas normas. Akivaizdus privatininkų noras kuo greičiau pasipelnyti, pralobti, nepaisant nei aplinkos, nei ateities interesų. Visiškai nepasimokyta iš A.Baranausko "Anykščių šilelio", kai kartą jau buvo neleistinai naikinami miškai Lietuvoje. Būtina įsisąmoninti, kad miškas - tai ne tik išpjautos medienos kubiniai metrai, tai ir oro apsauga nuo teršimo (ne veltui miškai vadinami "žemės plaučiais"), svarbus kraštovaizdžio, rekreacijos elementas, faunos prieglobstis, grybai, uogos ir kitos gėrybės. Tuo tarpu naivūs naujieji savininkai, atsiėmę tėvų ar senelių mišką, to nemato ar nenori matyti ir daro žalą šiandieninei visuomenei, ateities kartoms. Taigi, vertindami gamtos išteklius, tokius kaip oras, vanduo, miškai, pelkės, dirvos, žuvys, gyvūnija, rekreacijos zonos, kraštovaizdžio elementai ir t.t., susiduriame su jų vertės samprata. Aptarkime ją. Visa gamtos išteklių vertė susideda iš dviejų dalių: vartojamosios ir nevartojamosios vertės (žr. pav.). Vartojamoji vertė susideda iš tiesioginio, netiesioginio ir potencialaus vartojimo verčių, o nevartojamoji vertė - iš egzistencinės, vidinės ir kitų vertės formų. Gamtos išteklių pilna ekonominė vertė Vartojamoji vertė Tiesioginio vartojimo vertė Netiesioginio vartojimo vertė Potencinio vartojimo vertė Nevartojamoji vertė Egzistencinė vertė Vidinė ir kt. vertės Pav. Gamtos išteklių vertė Paveiksle matome, iš ko susideda visa gamtos išteklių, tarkime, miškų pilna ekonominė vertė. Vartojamoji vertė, ypač tiesioginio vartojimo, yra savaime aiški ir suprantama, lengvai išreiškiama rinkos kaina. To nepasakysi jau apie netiesioginio vartojimo vertę. Ji reiškia gamtos išteklių funkcionavimo, gamtinės aplinkos pusiausvyros išsaugojimo, apsaugos nuo potvynių, audrų ir kitų galimų gamtos nelaimių, naudą. Potencialaus vartojimo vertė - tai išsaugota ateities kartoms tiesioginio ir netiesioginio gamtos išteklių vartojimo vertė. Ji grindžiama koncepcija, kiek individai pasiruošę mokėti šiandien, kad išsaugotų gamtos išteklius ateities kartoms. Nevartojamoji gamtos išteklių vertė gali būti dar sunkiau suvokiama. Pvz., visi puikiai suprantame, kad miškų nykimas negali būti vertinamas vien komercine miško medžiagos verte ar žmonių pasiryžimu mokėti už miško rekreacinę naudą, nes šitaip neįvertinama miško gyvūnų ir augalų rūšių įvairovės nevartojamoji vertė. Juk miško rūšių gausa turi vertę, susijusią su visos ekosistemos stabilumu, kaip dabar, taip ir ateityje. Tad jie turi ne tik materialines, bet ir kultūrines, estetines, etines dimensijas. Kadangi šios vertės neatsiskleidžia rinkoje, jas sunku išmatuoti ir išreikšti. Taigi miško rūšių gausos išsaugojimas turi vertę, kuri nesusijusi su jų kaip medienos išteklių verte ar rekreacijos verte. Mums visiems miškai turi vertę kaip neatskiriama gamtos, būties sudėtinė dalis. Jie turi egzistencinę ir vidinę vertę. Egzistencinė vertė - tai suvokiama gamtos išteklių vertė, nesusijusi nei su dabarties, nei su ateities vartojimu. Ji paprasčiausiai egzistuoja. Vidinė miško vertė - tai vertė, kurią gauna žmogus, žinodamas, jog kitos kartos turės visokeriopos naudos iš gamtos išteklių ateityje. Daugelis ekonomistų, dirbančių aplinkosaugos srityje, mano, kad gamtos išteklių nevartojamoji vertė yra nepaprastai didelė ir ją sunku pervertinti. Tuo tarpu jos neįvertinimas, pasirenkant gamtos išteklių naudojimo politiką, veda prie neracionalaus ir neapgalvoto gamtos išteklių eikvojimo. Šiai vertei nustatyti taikomi specialūs vertinimo metodai, nes, kaip minėjau, rinkos mechanizmas čia tiesiogiai neveikia. Pagrindinis ir plačiausiai taikomas gamtos išteklių nevartojamosios vertės nustatymo metodas yra taip vadinamas kontingento įvertinimo metodas. Taikant jį, apskaičiuojami ekonominės žalos dėl neatstatomo gamtos išteklių sunaudojimo įverčiai. Ekonominė žala skaičiuojama dėl neigiamos įtakos atmosferai, vandenims, dirvožemiams, miškams, augalijai, gyvūnijai, materialinėms vertybėms ir t.t. Ji pasireiškia žmonių sergamumo didėjimu, jų amžiaus trumpėjimu, darbingumo mažėjimu, gyvenamosios aplinkos sąlygų blogėjimu, biologinių išteklių produktyvumo mažėjimu, materialinių vertybių greitesniu susidėvėjimu, ekosistemų raidos trikdymu ir t.t. Pagrindinis klausimas yra teisingo mokesčio tarifo už aplinkos teršimą nustatymas. Pasirodo, įgyvendinti praktikoje principą "teršėjas moka" gana sudėtinga. Tačiau tai jau kita tema. Juozas BURNEIKIS Profesorius <doc> Piliečiams, gyvenantiems grąžintinuose namuose Mūsų, mūsų vaikų ir anūkų likimas bus sprendžiamas ketvirtadienį, gegužės 22 d., LR Seime svarstant įstatymo dėl nuosavybės teisių atkūrimo projektą. Šiame įstatyme grubiai užmaskuotas šimtų tūkstančių žmonių išmetimas į gatvę. Seimo dauguma gali mus paversti savininko įkaitais. Mes tapsime subnuomininkais, kurie pagal civilinį kodeksą neturi jokių teisių ir bet kada gali būti iškeldinti iš turimo buto. Mūsų ir mūsų šeimų 55 metų darbo atlyginimas - mūsų butas - gali būti atimtas ir mes atsidursime gatvėje. Jaunime, padėk apginti savo senelius ir tėvus. Nebūk abejingas savo ir savo vaikų ateičiai! Tai jūs turėsit savo darbu atlyginti okupantų padarytas skriaudas ir atiduoti savo vienintelį turtą - butą grupelei naujųjų savininkų. Piketas prasidės ketvirtadienį, gegužės 22 d., 8 val. rytą Vilniuje, Gedimino pr. 53, prie Seimo. Apstatykime Seimą palapinėmis, į kurias artimoje ateityje mums gali tekti persikelti gyventi. Informacija tel. 223552, 224932, 222618 arba 208102. Kauno grąžintinų namų gyventojų teisių gynimo komitetas <doc> Kaunas - šokių sostinė Dalia JUŠKIENĖ Sekmadienio vakarą Kauno dainų slėnyje iškilmingu koncertu uždarytas 21-asis tarptautinis tautinių šokių festivalis "Šoki, trypki". Prasidėjęs gegužės 14-ąją atidarymu Kauno kultūros rūmuose, festivalis pasiekė ir Trakų pilį, ir Visagino miesto dainų šventę, ir Šiaulius, kur po koncerto Šiaulių pedagoginio instituto salėje festivalio kolektyvų nariai Kryžių kalne pastatė "Šilko" tautodailininkų padirbintą kryžių. Sekmadienio popietę Muzikinio teatro sodelyje šventinei eisenai miesto gatvėmis rinkosi visi festivalio dalyviai: Didžiosios Britanijos ansambliai "The Winster Morris" ir "The Manley Morris", Vokietijos Robenau miesto tautinio meno grupė, Visagino "Bangos" kultūros namų merginų šokių kolektyvas, folkloro ansamblis "Šilkas", Kauno kultūros rūmų tautinių šokių ansamblis "Suktinis", tautinių šokių ansambliai "Pušynėlis", "Kalvelis", "Malūnėlis", "Šėltinis", "Gijelė", "Ave Vita", "Saulė". Nuo savivaldybės į K.Donelaičio gatvę įsukusi kolona stabtelėjo ties Karo muziejaus sodeliu, kur ją pasitiko pučiamųjų orkestras "Ąžuolynas". Visų kolektyvų atstovai padėjo gėlių prie Laisvės paminklo, įžiebė festivalio fakelą nuo Nežinomojo kario kapo amžinosios ugnies, ja nešini Laisvės alėja, Parodos kalnu patraukė Dainų slėnio link. Valandėlė iki šventinio uždarymo koncerto pradžios buvo skirta šokėjams atsipūsti, o jos metu pakalbinau festivalio organizatorius ir svečius. Kultūros rūmų direktorius V.Kokšta pasidžiaugė talkininkais (šiemetinį festivalį rengė Kauno kultūros rūmai, Visagino miesto savivaldybės kultūros ir sporto skyrius, Kauno miesto savivaldybės kultūros skyrius) bei rėmėjais. Su festivaliu skirta suma būtų striuka, jei ne rėmėjų pagalba transportu, maistu, gėrimais, gėlėmis ir t.t. V.Kokšta - jau penktąkart festivalio organizacinio komiteto narys, o festivalis "Šoki, trypki" rengiamas kas antrus metus. Šįsyk jis išsiplėtė už Kauno ribų ir tai ypač džiugino užsieniečius festivalio dalyvius. Jie pamatė ne tik Trakų pilį, Kryžių kalną, Visaginą. Pirmąkart viešintys Lietuvoje britai ir vokiečiai prašė stabtelėti vienkiemių sodybose, žavėjosi čia triūsiančių kaimiečių darbu, mielai bendravo su jais. Gaila, kad festivalio taip ir nepasiekė Čekijos dainų ir šokių kolektyvas "Svetlovar", kuris, organizatorių žiniomis, išvyko į Kauną, bet iki jo neatvažaivo. O "The Manley Morris" folkloro ansamblio vadovas G.Rathbone savo ir kolegų pirmosios viešnagės Lietuvoje įspūdžius įvardijo vienu žodžiu: fantastiška! Šiam senovinių apeiginių šokių kolektyvui - net 63-eji metai. Pats vadovas p. Rathbone šoko jame 44-erius metus, o pastaruosius aštuonerius metus vadovauja šiai dvidešimties žmonių grupei. Šokėjai joje aštuoni, daugelis - vyresnio amžiaus. Paklaustas, ar kolektyvo narių amžių taip pat lemia tradicijos, G.Rathbone pasiguodė, kad tai visai Anglijai būdinga problema: sunku pritraukti kuo daugiau jaunimo. Ir "The Manley Morris" jo yra ne tiek, kiek norėtųsi. Kolektyvas, išsiskiriantis originaliais kostiumais, medpadžio apavu, garsą sukeliančiu ne tik kaukštelėjimu, bet ir pritvirtintais žvangučiais, koncertavo daugelyje pasaulio šalių. Ir apeiginiai, ir laisvieji šokiai daugiausiai skirti gatvei, tad ir eitynių Kauno gatvėmis metu (beje, įvairiuose festivaliuose šie šokėjai panašiose eitynėse (nueidavo daugiau kaip 10 km) juos lydėjo gausiausias žiūrovų būrys. G.Rathbone - ne tik vadovas, bet ir choreografas, pajuokavęs, kad visi šokiai - jo galvoje. Grupės šokėjai moka pagrindinius brėžinius, o "dirigentas" kaskart naujai improvizuoja. Tokias pat ilgas gyvavimo tradicijas turi ir festivalyje viešėjusi vokiečių tautinio meno grupė iš Robenau miesto. H.Bender ir S.Reinhardt papasakojo, jog kolektyvas turi ir vaikų grupę, o suaugusiųjų grupės narių amžius - nuo 16-os iki 60-ies. Vokiečiai myli liaudies meną. Tai liudija ir gausybė festivalių, rengiamų Vokietijoje, ir kolektyvų skaičius - vien Robenau rajone jų yra per dvidešimtį. Festivalio "Šoki, trypki" meno vadovė B.Aksomaitytė atsimena kiekvieną festivalį. Ji buvo viena šios šokių šventės sumanytojų. 21-asis festivalis, pasak jos, panašus į kitus ir tais pačiais rūpesčiais, ir tais pačiais džiaugsmais. Ilgametėje atmintyje įsirėžė 1991-ųjų festivalis, kuriame dalyvavo trys Baltijos šalys, o šokį ir dainą jame įkvėpė atgimimo dvasia. Visaginas - jaunesnis už festivalį, mat šiam miestui - tik dvi dešimtys metų. Visagino savivaldybės kultūros ir sporto skyriaus vedėja R.Černovienė itin džiaugiasi užsimezgusia bičiulyste su kauniečių meniniais kolektyvais. Pasak jos, Visaginas jaunas ir savo gyventojais (iš 34 tūkst. gyventojų tik 2 tūkst. pensininkų), todėl visaginiečiai mielai lanko šventes, koncertus. Daug jų prisirinko ir Visagino miesto dainų šventėje, kurioje koncertavo festivalio "Šoki, trypki" svečiai. Visaginiečiai dalyvavo festivalio uždarymo koncerte. Visagino "Bangos" kultūros namų merginų šokių kolektyvo vadovė O.Adamonienė pati buvo Visagino dainų šventės choreografė, tad pavydėjo kauniečiams tokios puikios estrados. O šventinio koncerto dalyvius pasveikinęs vicemeras A.Andriuškevičius teigė, jog pavydėti į Dainų slėnį susirinkusiems turėtų visi neatėjusieji. Kas žino, gal kauniečiai jau išlepinti šokių švenčių jos (suteikia teisę Kaunui vadintis šokių sostine, sakė vicemeras A.Andriuškevičius), gal saulėtą savaitgalį paskyrė sodo darbams ar poilsiui gamtoje. Nors tribūnos ir nebuvo pilnos, jose sėdėjo tikri liaudies šokio mylėtojai, plojimais lydėję kiekvieną muzikos taktą ir kiekvieną kolektyvą. <doc> Mokėsi socialiniai darbuotojai Vytauto Didžiojo universiteto Socialinės rūpybos profesinių studijų centre dvidešimt trims socialinio darbo kursų klausytojams buvo iškilmingai įteikti baigimo pažymėjimai. Tai antroji kursantų laida, išklausiusi 88 valandų kursus socialinės politikos bei darbo etikos, socialinės rūpybos įstatymų, pagalbos apleistiems vaikams, seniems žmonėms, šeimoms ir kitomis temomis. Kadangi socialinio darbuotojo profesija pas mus atsirado neseniai, stinga šio darbo patirties bei specialistų. "Šie kursai yra vienas iš būdų žmonėms, dirbantiems socialinį darbą, būtinoms žinioms ir įgūdžiams įgyti", - sakė šių kursų koordinatorė Brigita Kimbrienė. Ketinama tokius kursus surengti rudenį dar vienai socialinių darbuotojų grupei. Socialinės rūpybos profesinių studijų centro direktorius profesorius Robertas Constablė įteikdamas baigimo pažymėjimus kalbėjo apie humanišką socialinio darbuotojo darbą. Jo mintis papildė prof. Liucija Valčiukaitė. "Nepamirškite, - sakė ji, - kad jums klientas gali būti trisdešimtas ar penkiasdešimtas, o jūs galbūt esate vienintelis asmuo, į kurį jis kreipiasi pagalbos. Juk pas mus ateina dvasiškai sužaloti žmonės, jiems reikia padėti". Kursų užbaigimo vakare dalyvavo ir sveikino socialinius darbuotojus svečiai iš užsienio: Ilinojaus universiteto profesorė dr. Regina Kulienė, Misurio universiteto prof. dr. Winson'as Watt'as bei "Caritas" federacijos generalinė sekretorė Albina Pajarskaitė, kurios iniciatyva įsteigtas šis centras, ir Kauno socialinės rūpybos skyriaus vedėja Valerija Petrušonienė. Elvyra ŽEIŽIENĖ <doc> Už skubią ir konkrečią pagalbą, mažinant Zanavykų 41 namo gyvenamosios aplinkos užterštumą ir taip saugant mano naujagimio anūko sveikatą, nuoširdžiai dėkoju Kauno m. aplinkos kokybės kontrolės poskyrio viršininkui ponui Replevičiuio, gyd. higienisto padėjėjai I.Pašakinskienei, Žaliakalnio policijos poskyrio bud. inspek. V.Petraičiui ir gaisrininkų komandai, dirbusiai gegužės 14 d. Gyd. J.M.Ščepkauskienė <doc> Pastebėjimai Ir dalija mūsų visų pinigus Egidijus KLUMBYS * Daugėja pretendentų į Lietuvos Respublikos Prezidento postą. Vien per paskutinę savaitę jų atsirado net trys. Tiesa, iš jų tik vienas - ilgametis VLIK'o pirmininkas ir dabartinis Krikščionių demokratų sąjungos lyderis K.Bobelis - tvirtai apsisprendė kandidatuoti. Kiti du - Liberalų sąjungos lyderis E.Gentvilas ir Vilniaus universiteto rektorius R.Pavilionis apie galimybę pretenduoti į prezidento postą kol kas kalba labai miglotai. Šiandien tik V.Landsbergis ir E.Bičkauskas turi pakankamai rėmėjų ir padėjėjų 20 tūkstančių parašų surinkti. O kas A.Paulauskui, V.Žukui, K.Bobeliui, R.Pavilioniui padės ne tik rinkti parašus, bet ir organizuoti visą rinkiminę kampaniją? Štai čia ir atsiranda didžiulė erdvė mažųjų partijų veiklai, bet jos kol kas neskuba pasirinkti, kuriam iš pretendentų padėti. Kuo toliau, tuo atidžiau bus stebimos ir analizuojamos visų kandidatų į prezidentus kalbos. Praėjusią savaitę labiausiai pribloškė centristo E.Bičkausko pareiškimas, kuriame jis išdėstė savo požiūrį į dešiniąsias ir kairiąsias politines jėgas Lietuvoje. Jis pasakė, kad "dešinumas Lietuvoje - tai radikalizmas visose srityse ir revoliucijų noras. O kairieji atsisako revoliucijų ir žingsnis po žingsnio eina normaliu vakarietišku keliu". Jau nenuostabu, kai Lietuvoje platinamos įtakingų politikų tezės, kurios prieštarauja visame pasaulyje priimtoms nuostatoms. Juk požiūris į santykį tarp valstybės ir asmenybės įtakos kiekvieno žmogaus gyvenimui lemia vienos ar kitos politinės jėgos kairumą, centriškumą ar dešinumą. Niekam nekyla abejonė, kad visame pasaulyje liberalai yra dešinieji, nes jie pasisako už pačią minimaliausią valstybės įtaką asmens gyvenime. Niekam, išskyrus E.Bičkauską, nekyla abejonių, kad komunistai ir socialistai, pasisakantys už kuo didesnį valstybės vaidmenį žmogaus gyvenime, yra tipiški kairiųjų atstovai, visame pasaulyje keliantys revoliucijas ir kitokius neramumus. Lietuvoje kairumo ir dešinumo kriterijai pagal konservatorius bei krikdemus yra vėl kitokie. Tipiškas Lietuvos kairysis, jų akimis, - buvęs TSKP narys, tapęs LDDP nariu. Aršūs antikomunistai, demonstruojantys atvirą neapykantą darbdemams, yra dešinieji. Tai konservatoriai ir krikdemai saudargiečiai. Visi kiti - centristai, kurių spektras yra kur kas platesnis už R.Ozolo ir E.Bičkausko vadovaujamą Centro sąjungą. * Pirmą kartą po triuškinančio pralaimėjimo savivaldybių rinkimuose susirinko Krikščionių demokratų partijos taryba. Jau prieš jos posėdį buvo aišku, kad partijai vadovavusi valdyba bus atstatydinta, nes dėl jos "sėkmingo" vadovavimo LKDP reitingas nukrito iki 3,2 proc. Atstatydinimą jautė ir partijos valdyba, tačiau pačiai atsistatydinti pritrūko drąsos ir padorumo. Antra vertus, valdyba darė viską, kad sukliudytų jos atstatydinimą: organizuodama tarybos posėdį, net neįtraukė į jo darbotvarkę šio klausimo. O krikdemų partijos valdybos pirmininkas P.Katilius pasielgė dar įžūliau: iš anksto žinodamas apie tarybos posėdį, vis tiek išvyko į užsienį. Galiausiai pati valdyba net nesiteikė pateikti partijos tarybai ataskaitos apie savo veiklą. Tačiau susirinkusi taryba greitai viską sustatė į vietas: atstatydino tiek patį P.Katilių, tiek visą valdybą. Nemažai kritikos žodžių susilaukė ir partijos lyderis A.Saudargas, tačiau jis kol kas išsaugojo savo postą iki artėjančios partijos konferencijos. * Vis labiau ryškėja nesutarimai konservatorių stovykloje. Apie juos netiesiogiai, tačiau netikėtai prabilo lyderis V.Landsbergis, kalbėdamas Skuodo konservatorių susirinkime. Jis pareiškė, jog prieš artėjančius prezidento rinkimus ne laikas skyrių skaldymuisi. O šie procesai jau vyksta Klaipėdoje, Telšiuose, Skuode, Šilutėje. Konservatoriai deda desperatiškas pastangas nors kiek pataisyti pašlijusį valstybės biudžetą. Balandžio mėnesį surinkta daugiau lėšų, bet tai lėme ryškus alkoholio, tabako ir naftos produktų kainų pakėlimas. Tačiau ir šių papildomų lėšų nebepakanka. Dėl to Seimo socialinių reikalų ir darbo komiteto pirmininkė B.Visokavičienė sugalvojo sujungti valstybės biudžetą su socialinio draudimo biudžetu. Toks bendras biudžetas visą laiką egzistavo Sovietų Sąjungoje - valstybei buvo labai patogu milžiniškus pinigus, skirtus socialinėms reikmėms, naudoti kitiems tikslams. Sąjūdinei Aukščiausiajai Tarybai atkūrus nepriklausomą Lietuvą, buvo žengtas labai radikalus žingsnis - nuo valstybės biudžeto atskirti pinigai, skirti žmonių socialiniams reikalams. Tad šiandien konservatoriai ketina socialinėje sferoje grąžinti Lietuvą į socialistinį laikotarpį. O Vyriausybė ir toliau dalija mūsų visų pinigus. 50 tūkstančių litų skirta baigusiai savo egzistenciją "Foje" grupei, po 20 tūkstančių litų - teatro veikėjams R.Varnaitei ir P.Gaidžiui. Remiantis pasirinkta logika, analogiškas pinigų sumas (o gal net didesnes) derėtų skirti nusipelniusiems mūsų visuomenei gydytojams ir mokytojams, tačiau jų yra per daug. Antra vertus, visa tai galima traktuoti kaip atvirą žymių visuomenės žmonių papirkinėjimą. Kad konservatoriai nesiskaito su mokesčių mokėtojų pinigais, rodo ir Vilniaus savivaldybės tarybos poelgis. Ji merui konservatoriui R.Paksui paskyrė beveik 4000 litų atlyginimą, t.y. dvigubai didesnį, nei gavo prieš tai buvęs meras. Užtat Vyriausybė ryškiai apribojo valstybinių bankų darbuotojų atlyginimus. Tai suprantama, nes valstybėje yra netvarka, kai banko vadovas per mėnesį gauna tiek, kiek valstybės Prezidentas per dešimt mėnesių. Tai sukėlė atvirą bankininkų nepasitenkinimą. Kai kurie jau bando gąsdinti, kad išeis į privačius bankus, bet ten jie, atvirai sakant, nelabai laukiami, - geriausios vietos seniai užimtos. * Garsios mafijozų gynėjos advokatės M.Šalkauskienės teismo procesas atskleidė visišką mūsų teisėsaugos sistemos supuvimą. Negalima netikėti šios advokatės žodžiais, jog nemažą dalį tardytojų galima elementariausiai nupirkti. Beje, šis reiškinys yra plačiai žinomas, todėl ne vienas advokatas šiandien atvirai vadinamas "nešėju" ar "kurjeriu". Antra vertus, pati M.Šalkauskienė tapo šios ydingos sistemos dalimi ir nieko nepadarė, kad ją pakeistų. Ir tai suprantama, nes pačiam "nešėjui" irgi tenka graži pinigų suma. Norint sugriauti šią pražūtingą sistemą, pirmiausia reikia atsisakyti nenumaldomo noro ir pagundos lengvai uždirbti nemažus pinigus. Nemažai daliai teisėsaugos pareigūnų tai neįveikiama užduotis. Tad iš esmės mūsų teisėsaugos sistemą valdo visagalis pinigas. Be to, teisėsaugos sistemos darbui labai nori daryti įtaką mūsų politikai. Vienas to pavyzdžių - jau antri metai besitęsiantis buvusio premjero A.Šleževičiaus bylos, kurioje jis kaltinamas piktnaudžiavimu tarnybinėmis pareigomis, tyrimas. Generalinė prokuratūra deda didžiules pastangas siekdama įrodyti premjero kaltę, tačiau nelabai sekasi, nes Vilniaus apygardos teismas atmetė Generalinės prokuratūros apeliacinį skundą ir grąžino A.Šleževičiaus bylą papildomam tyrimui. Ši besitęsianti istorija rodo, kad kažkam iš ekspremjero politinių oponentų knieti iš jo padaryti didžiausią kriminalinį nusikaltėlį bet kokiomis priemonėmis. Už tai bylos, susijusios su Lietuvos stambiųjų bankų - Akcinio inovacinio, Vakarų, "Aurabanko" žlugimu ir bankrotu, nejuda iš vietos. * Bene svarbiausias savaitės įvykis - po intensyvaus keturių mėnesių darbo Rusijos ir NATO susitarimo teksto suderinimas. Dar niekad abiejų pusių atstovai neišsakė viens kitam tiek komplimentų, kiek jų buvo po susitarimo teksto suderinimo. Kol kas nėra paskelbtas susitarimo teksto projektas, tačiau jį jau aprobavo visų 16 NATO valstybių vyriausybės ir Rusijos prezidentas B.Jelcinas. Pavydėtinas operatyvumas! Krinta į akis tas faktas, kad tiek Rusijos, tiek NATO šalių lyderiai kai kuriuos esminius susitarimo dalykus komentuoja labai skirtingai. Todėl taip ir lieka neaišku, kokia bus Rusijos įtaka priimant į NATO naujus narius bei priimant kitus NATO sprendimus strateginiais klausimais. Netenka abejoti, kad ir viena, ir kita pusė padarė tam tikrų nuolaidų. Laikas parodys, kokios tos nuolaidos. Kol kas yra vienas esminis klausimas: ar Baltijos valstybės tapo NATO nuolaidų Rusijai objektu. Iš abiejų pusių lyderių kalbų kol kas akivaizdu viena: artimiausioje ateityje Lietuva, Latvija ir Estija į NATO nebus priimtos. Antra vertus, nežinome, ar kas nors nebuvo dėl mūsų susitarta žodžiu, ar dar neparuošti kažkokie slapti dokumentai, primenantys Molotovo-Ribentropo paktą. Be to, jei iš tikrųjų susitarta, kad esminiai NATO sprendimai dėl naujų narių priėmimo ir dėl NATO kariuomenės išdėstymo bei infrastruktūros kūrimo naujai priimtų valstybių teritorijose bus priimami tik NATO ir Rusijos lyderių sutarimu, tai reiškia, jog mes esame ir toliau priskirti prie Rusijos interesų sferos ir be jos geranoriško sutikimo iš jos neišeisime. O kuo ilgiau Lietuvos, Latvijos ir Estijos aukšti pareigūnai savo pareiškimais erzins Rusiją, tuo ilgiau ji sieks mus išlaikyti savų interesų zonoje. Tiesiog kaip provokaciją reikėtų vertinti Estijos prezidento L.Merio pareiškimą Vengrijoje, jog Rusija išlieka blogio imperija. Tai buvo pareikšta kaip tik tuo metu, kai vyko lemiamas Rusijos užsienio reikalų ministro J.Primakovo ir NATO generalinio sekretoriaus Ch.Solanos derybų raundas. Tad vertėtų prisiminti, kad iki šiol ne vieną estą kankina dvejonės dėl galimų L.Merio ir KGB ryšių pokario metais. Bet ir čia tik laikas bei istorija bus teisėjai. <doc> Poeto, diplomato, mistiko bruožai (O.V.Milašiui - 120) Kauno apskrities viešosios bibliotekos senų ir retų spaudinių skyriuje veikia paroda, skirta geram Lietuvos draugui, pirmajam Lietuvos valstybės atstovui Prancūzijoje, poetui, paukščių mylėtojui ir paukščių kalbos mokovui Oskarui Milašiui. Lietuviškos kilmės prancūziškai rašęs poetas ir diplomatas tvirtai įaugo į Lietuvos kultūrą. Nors dėl jo tautinės priklausomybės nesutarė lenkai (Oskaro tėvas Vladas Milašius save laikė lenku, o pats O.Milašius pasirašinėjo "O.V.de Lubicz-Milosz") ir prancūzai, Oskaras Milašius buvo ištikimas Lietuvai. Tai atsispindėjo poeto kūryboje, moksliniuose straipsniuose, Lietuvai paskyrė ir dalį savo vizijų-pranašavimų. Parodoje eksponuojamos įdomios recenzijos apie O.Milašiaus lietuvių, iberų, hebrajų giminystės paieškas. Hebrajiškus momentus O.Milašiaus kūryboje tikriausiai lėmė jo motina žydė. O.Milašius propagavo ir lietuvių kultūrą Prancūzijoje: vertė lietuvių dainas, pasakas. Įdomus jo parašytas į prancūzų kalbą J.Tysliavos išverstos knygos "Coupe de Verts" įvadas. Jame rašoma ne tiek apie J.Tysliavą, kiek apie Lietuvą. Parodoje eksponuojama ir O.Milašiaus paskaita geografų draugijoje 1919 m., kurią jis baigė V.Kudirkos "Varpo" poezijos gražiu vertimu į prancūzų kalbą. O.Milašiaus diplomatinės veiklos atspindžiai parodoje - jo slapyvardžiu Lucius Cevolius pasirašyti laiškai iš Paryžiaus "Lietuvos" laikraščiui, P.Klimo atsiminimai, dienoraščio eilutės ir kita. Eksponuojama daug žinomų ir mažiau girdėtų O.Milašiaus kūrinių, recenzijų, parašytų A.Jakšto, J.Tumo, J.Urbšio, J.Griniaus, J.Keliuočio. Taip pat eksponuojami mažiau girdėti prancūzų Frensio de Miomandrė, Ž.Bugė straipsniai. Apie O.Milašiaus idėjas 1940 m. "Naujojoje Romuvoje" ir vėliau "Aiduose" rašė ir jo sūnėnas Česlavas. Parodoje įvairiausi amžininkų atsiminimai, net apie artimųjų nesantaiką, poeto gyvenimo būdą bei sveikatą, jo uždarą gyvenimą, ypač amžiaus pabaigoje. Paroda veiks iki birželio 19 d. <doc> Mokslo darbų leidinys Išspausdintas mokslo darbų "Žemės ūkio inžinerija" eilinis 29(1) numeris. Žurnalą leidžia Lietuvos žemės ūkio inžinerijos institutas ir Žemės ūkio universitetas. Žurnale spausdinami minėtų institucijų mokslininkų bei kolegų iš Vilniaus Gedimino technikos universiteto ir Varšuvos Žemės ūkio statybos, mechanizacijos ir elektrifikacijos instituto moksliniai straipsniai. Lietuvos mokslo taryba žurnalą "Žemės ūkio inžinerija" yra įrašiusi į pretižinių periodinių ir tęstinių mokslo leidinių sąrašą. Publikacijos šiame žurnale pripažįstamos sprendžiant mokslininkų habilitacijos klausimus. Žurnalą spaudai parengė Žemės ūkio inžinerijos instituto leidykla "Milga". Per metus išleidžiami du žurnalo numeriai. Algis PRAPUOLENIS <doc> Laimėtas "Teleloto" didysis prizas ir "Opel Astra" Sekmadienį, gegužės 18 d., LNK studijoje įvyko 58-asis "Teleloto" lošimas. Didįjį "Teleloto" prizą - 121804 litus pasidalijo du žmonės, kiekvienam atiteko po 60902 Lt. Centrinis loterijos kompiuteris rodo, kad vienas laimingas bilietas pirktas Kaune, "Skalsos" parduotuvėje, šeštadienį, o kitas - Panevėžyje, "Stumbro" parduotuvėje, penktadienį. Šį sekmadienį buvo lošiamas automobilis "Opel Astra". Laimingojo bilieto numeris 0298990, bilietas pirktas Garliavoje, "Maisto prekėse". Tai jau antras Garliavoje laimėtas automobilis - gruodžio pabaigoje automobilį "Hyundai Accent" laimėjo statybininkas Egidijus Rudzevičius. Iš viso per vakarą žaidėjai išsidalijo 358000 litų. Prieš savaitę laimėtą automobilį "Hyundai Accent" televizijos studijoje pasiėmė Laisvidas Juodka iš Rokiškio rajono, Juodupės kaimo. Laimėtojas anksčiau dirbo siuvėju "Lelijos" fabriko filiale, po šio filialo uždarymo pastovaus darbo neranda. Žmoną ir 7 mėnesių dukrą iki šiol vežiojo 18 metų senumo "Zaporožiečiu". Pusė didžiojo "Teleloto" prizo - 66000 litų - pasiėmė jonavietis Gedutis Kyzelis, dirbantis mechanizatoriumi žemės ūkio bendrovėje "Beržų kompleksas". Prieš du mėnesius šios bendrovės direktorius Jonas Sungaila, žaisdamas "Teleloto", laimėjo 50000 litų. Loterija prognozuoja, kad ateinantį sekmadienį aukso puode bus 900000 Lt. Papildomas prizas - automobilis "Nissan Almera". <doc> Kauno grąžintinų namų gyventojų susirinkimo, įvykusio 1997 m. gegužės 12 d. kreipimasis į Lietuvos žmones Kreipiamės į jus, eilinius Lietuvos piliečius, norėdami perspėti, kad Nekilnojamojo turto grąžinimo įstatymas palies ne tik mus, grąžintinų namų gyventojus, bet ir jus, iš pirmo žvilgsnio nieko bendra su tuo neturinčius. Nes turtas bus grąžinamas ir jūsų, negyvenančių grąžintinuose namuose ir nesiekiančių atgauti jokio turto, sąskaita. Norime perspėti visus iš savo darbo gyvenančius Lietuvos žmones, kad valdžia ruošiasi jus eilinį kartą apiplėšti. Dauguma esate privatizavę geresnius ar blogesnius butus. Komunalinius butus privatizavo ir dabartiniai pretendentai į nacionalizuotų namų savininkus. Daugumai nacionalizuotų namų - 60-80 metų. Nacionalizacijos metu dauguma jų neturėjo šiuolaikinių patogumų. Per visą okupacinį laikotarpį jie buvo prižiūrimi ir kapitališkai remontuojami už jūsų mokėtus mokesčius. Už jūsų pinigus buvo įvedamas centrinis šildymas, karštas vanduo, dujos, pristatomi nauji aukštai. Be tų lėšų per okupacinį laikotarpį šie namai būtų sugriuvę. Daugelyje namų išlikusio turto vertė sudaro nežymią dalį lyginant su įdėto į juos turto verte. Tačiau Seimo dauguma planuoja naujiesiems savininkams grąžinti ne tik išlikusį nekilnojamąjį turtą, bet ir dovanoti jūsų turtą, kuris yra įdėtas į šiuos namus. Kitaip tariant, naujieji savininkai gaus seną sagą su prie jos prisiūtu nauju paltu. Pabrėžiame, kad ši dovana - jūsų sąskaita. Dešimtys tūkstančių šeimų laukia valstybės žadamų butų, nes laukinio kapitalizmo sąlygomis retas gali iš savo darbo pasistatyti būstą. Anksčiau buvo dvi eilės - socialiai remtinų ir visų kitų, norinčių gauti valstybės paramą. Pakeitus valstybės paramos aprūpinant gyvenamuoju plotu įstatymą, bus sudaryta ir trečia eilė. Į ją bus įrašomos jaunos šeimos. Sugrąžinus nacionalizuotus namus naujiesiems savininkams, dabartiniams šių namų gyventojams planuojama suteikti naujus butus. Tuomet jau bus keturios butų laukiančiųjų eilės. Grąžintinų namų gyventojų eilė bus pati didžiausia. Daugeliui galimybė jį gauti labai sumažės arba visai išnyks. Jaunos šeimos praktiškai praras galimybę gauti valstybės paramą nuosavam būstui įsigyti. Jeigu valstybė atskaičiuotų nacionalizuotų namų pagerinimo išlaidas, šių namų vertė daug sumažėtų ir atsirastų galimybė savininkams išmokėti kompensacijas. Tuomet nereikėtų eikvoti mokesčių mokėtojų lėšų ir statyti butų juos jau turintiems, t.y. grąžintinų namų gyventojams. Išmokėti kompensacijas valstybės biudžetui kainuotų nepalyginamai pigiau, negu statyti butus dabartiniams nuomininkams. Sutaupytas lėšas būtų galima sėkmingai panaudoti socialinėms reikmėms, tarp jų - ir gyvenamųjų namų statybai. Deja, Seimo daugumai toks sprendimas nepriimtinas. Problemą bandoma spręsti daug brangesniu ir socialinę įtampą keliančiu būdu. Žvelgiant į kai kurių Seimo narių labai didelį norą grąžinti savininkų įpėdiniams namus su visais gyventojais ir neatskaityti į šių namų pagerinimą sudėtų lėšų, belieka perfrazuoti pagarsėjusį posakį: kas galėtų paneigti, kad jiems nebus (ar nėra) atlyginta už tai. Norime akcentuoti, kad, priėmus naują Nekilnojamojo turto grąžinimo įstatymą, jo įgyvendinimas atsilieps visų Lietuvos gyventojų gerovei: 1. Savininkams bus padovanotas visų šalies gyventojų lėšomis apmokėtas turtas. 2. Bandymas aprūpinti grąžintinų namų gyventojus naujais butais iš biudžeto pareikalaus milžiniškų lėšų, kurios galėtų būti panaudotos sveikatos apsaugai, darbo vietų kūrimui, kovai su nusikalstamumu, švietimui, pensijų padidinimui ir kitoms šalies reikmėms. 3. Butų pertvarkymas sugrąžintinuose namuose į komercinės paskirties patalpas toliau sunkins gyvenamojo ploto problemą. 4. Taps nereali valstybės paramos aprūpinant gyvenamuoju plotu programa. Kauno grąžintinų namų gyventojų teisių gynimo komitetas <doc> Japonija nebeišsitenka Žemėje ir savo verslą perkelia į Mėnulį Japonijos statybos ir pramogų koncernai pradėjo planuoti, kaip panaudoti Mėnulį savo verslui. Apie tai ne tik svajojama, bet ir būsimiems verslo projektams išleidžiami dešimtys milijardų dolerių. Labiausiai Mėnuliu yra susidomėję Japonijos statybos koncernai. Japonijoje žemės ploto nėra daug ir nėra kur pasireikšti, o štai Mėnulis pagal tarptautinius susitarimus priklauso visiems. Paskaičiuota - žiūrint į ateitį, pigiau atsieis užkariauti Mėnulį nei pirkti žemes kur nors kitur. Beveik visos stambesnės Japonijos statybos kompanijos turi įkūrusios specialius skyrius, kuriems jau neberūpi žemiškieji reikalai, o žvilgsnis nukreiptas į dangų. Visų jų metinis biudžetas siekia 40 milijardų dolerių. Mėnuliu yra susidomėję ne tik privačios kompanijos, bet ir Japonijos vyriausybė. Norėdama nors ateityje išspręsti žemės stygiaus problemą, vyriausybė visokeriopai padeda pasiryžusiems savo verslą perkelti į kosmosą. Tam reikalingos milžiniškos investicijos, pelno galima tikėtis gal po kokių 50 metų, tad Mėnulio įsisavinimo projektams parengti būtina ir valstybės parama. Per artimiausią dešimtmetį Japonijos vyriausybė yra numačiusi daug įvairių lengvatų koncernams, kuriantiems ateities miestus Mėnulyje. Kompanijų vadybininkai mano, kad iki 2050 metų Mėnulyje turėtų gyventi apie 10000 žmonių. Japonijos verslininkai žino, kad imtis statybų kosmose ruošiasi ir kitos valstybės - JAV ar Europos Sąjunga, todėl kai Mėnulyje pradės kilti naujųjų gyvenviečių sienos, japonai nori būti vieni pirmųjų. Jau dabar įvairios Japonijos statybos firmos patentuoja statybos Mėnulyje technologijos išradimus, norėdami pralenkti kitus. Kosmoso užkariavimo rinkoje Japonijai dabar labai palankios sąlygos. Kadangi JAV ir Rusija labai sumažino kosminių programų finansavimą, Japonija yra vienintelė valstybė pasaulyje, kurioje tiek dėmesio ir pinigų skiriama ieškoti naujų kosminio verslo sričių. Kol kas iš idėjos apgyvendinti Mėnulį negauta jokio pelno, visi pinigai išleidžiami projektams ir naujoms statybinėms medžiagoms sukurti. O visa tai kainuoja labai daug. Vien tik didžiulio statybos koncerno "Shimizu", kuriame dirba 16000 žmonių, kosminio verslo skyriaus metinis biudžetas siekia 30 milijonų dolerių. Ir visi jie buvo išleisti, tiesą sakant, tik svajojant, koks bus tas ateities Mėnulio miestas, kokias paslaugas jame galės gauti žmonės ir ar iš viso bus norinčių palikti Žemės planetą. Tačiau koncerno vadybininkai tiki, kad visi išleisti milijardai atsipirks su kaupu. Kosmoso užkariavimu yra susidomėję ne tik jie, bet ir visa Japonija, o šis susidomėjimas nuolat kurstomas daugybe televizijos serialų, leidinių apie kosmosą. Ši pigi televizijos ir spaudos produkcija iš esmės yra didelio plano paruošti klientus ateičiai dalis, kai kelionė į Mėnulį - dabar egzistuojanti tik komiksuose - ir įvairūs nuotykiai taps realybe. Kai Japnijos verslininkai ima kalbėti apie statybą Mėnulyje, jie kalba taip, tarsi būtų aptarinėjama eilinio namo statyba Tokijuje. Rimtais veidais svarstoma, kiek turės būti karaokė barų, restoranų, konferencijų salių. Svarstoma netgi tai, kokios naujos sporto šakos gali būti sukurtos neįprastose nesvarumo sąlygose. Tačiau kad visa tai taptų realybe, reikia įveikti nemažai įvairių kliūčių. Svariausia jų - labai atšiaurios Mėnulio atmosferinės sąlygos. Čia yra labai stiprus kosminis spinduliavimas, nuolat krenta meteoritai, o temperatūra svyruoja nuo 190 Co šalčio iki 137 Co karščio. Todėl Mėnulio miestų pastatai niekada neturės tikrų langų ir jų gyventojai peizažu galės grožėtis tik pro televizijos kameras. Statybos koncerno "Nihimatsu" inžinieriai mano, kad pati tinkamiausia statybinė medžiaga Mėnulyje bus betonas. Jis, manoma, galės atlaikyti ir meteoritų smūgius, ir kosminį spinduliavimą. Vanduo, reikalingas betonui gauti, bus gaminamas pačiame Mėnulyje iš vandenilio, esančio Mėnulio uolienose, ir deguonies, kurį teks vežti iš Žemės. Jau yra sukurtas pakankamai paprastas prietaisas, kuris Mėnulyje bus žemiškosios betono maišyklės analogu. Jis kainuoja, palyginti su kitais Mėnulio projektais, labai nedaug - tik 200000 dolerių. Tačiau viskas gali išsispręsti daug paprasčiau, jei pasitvirtins hipotezė, kad po Mėnulio uolienų paviršiumi slypi dideli ledo sluoksniai. Būtent Japonijos statybos koncernai šiandien yra didžiausi Mėnulio uolienų pavyzdžių, pargabentų iš Mėnulio, tyrimų iniciatoriai ir sponsoriai. Mėnulio miestai turės būti kiek galima labiau autonomiški, todėl garsi Japonijos statybų kompanija "Nippon" kuria įvairią įrangą, kuri turės perdirbti šiukšles ir iš jų gauti energijos. Tačiau jos toli gražu nepakaks. Apie branduolinius reaktorius Mėnulyje dar nedrįstama garsiai kalbėti - bijomasi visuomenės reakcijos, tačiau aišku, jog be jos kosmose nepavyks išsiversti. Kita Japonijos statybos firma - "Obayashi" kuria milžiniškų oranžerijų projektus, kurios turėtų Mėnulio miestų gyventojus aprūpinti maistu. Nors, atrodo, kad jos planai ir projektai yra tik žaidimas gražiomis svajonėmis, tačiau pati kompanija yra nusiteikusi labai rimtai ir savo darbuotojams, kuriantiems kosmoso verslo planus, moka didesnius atlyginimus nei užsiimantiems Žemės problemomis. Kai kurie statybos kompanijų atradimai jau yra pritaikomi Žemės sąlygomis. Namų konstrukcijos, kurios Mėnulyje turėtų atlaikyti meteoritų smūgius, labai tinka Žemės regionams, kuriuose dažni žemės drebėjimai. O specialios bakterijų kultūros, Mėnulyje turėsiančios sunaikinti šiukšles ir patalpose absorbuoti anglies dvideginį, jau yra naudojamos naujos kartos oro kondicionavimo sistemų gamyboje. Pelno Mėnulyje tikimasi iš naujos, ypatingai kokybiškos aukštųjų technologijų produkcijos, kurios neįmanoma pagaminti Žemėje. Tai - ypač švarios medžiagos, vaistai, kompiuterių mikroprocesoriai. Planuojama į Mėnulį skraidinti ir turistus. Jau yra sukurtas specialus turistinės raketos projektas, pavadintas "Kankoh - maru". Pavadinimas labai simboliškas - būtent taip vadinosi 1855 metais pagamintas Japonijos karo laivas, kuris tais laikais buvo vienas iš moderniausių. Šis laivas labai padėjo Japonijai užkariauti Rytus. Dabar tikimasi, kad turistinė raketa, pavadinta garsiu laivo užkariautojo vardu, padės Japonijai kosmoso verslo konkurencinėje kovoje. Vienam žmogui skrydis tokia raketa turėtų kainuoti apie 25000 dolerių, o per metus - tikimasi - kelionei į kosmosą turėtų susiruošti apie 100000 žmonių. Jei viskas bus taip, kaip prognozuojama, pelnas turėtų siekti milijardus dolerių. Turistinių kompanijų menedžeriai mano, kad žmonės tikrai norės atostogas Jamaikoje ar Havajuose iškeisti į pasivažinėjimą kosmose. Iš ten - pagal jau kuriamus reklaminius prospektus - jie galės grožėtis nuostabiu degančių Žemės miškų masyvų ir sniego audrų vaizdu. Pagal apklausas, apie 70 procentų japonų ryžtųsi tokiai kelionei. O masinės informacijos ir įvairių pramogų atrakcionų kurstoma kosmoso isterija turėtų pasiryžusių skaičių padidinti. Tačiau Japonijos statybos koncernai ties Mėnuliu nesiruošia sustoti. "Obayashi" kompanijos vadybininkai sako, kad Mėnulis jiems yra tik bandymų aikštelė. Tikrasis jų tikslas yra Marsas. Japonijos vyriausybė tokias verslininkų nuotaikas sugeba išnaudoti, ir dalis valstybinių kosminių tyrimų prgramos jau yra finansuojama ne iš biudžeto, o privataus kapitalo. Vyriausybės narių nuomone, net jei šis susidomėjimas kosmoso verslu bus laikinas dalykas, pinigai nebus išleisti veltui. Privataus kapitalo dalyvavimas kosminių tyrimų programose leis daugiau lėšų skirti kitoms, žemiškosioms problemoms spręsti, o sukurtos įvairios naujosios technologijos ir medžiagos tikrai galės būti pritaikytos Žemėje. Pagal "Der Spiegel" paruošė S.KETURAKIS <doc> Tamsioji mėnulio pusė Neramu dieną, neramu naktį Vincas STANIULIS Sprangi policijos budėtojų duona. Trys vyrai taupiai susipjaustė gabaliuką lašinių, duonos, už 3 Lt pirktą agurką, užgėrė vandeniu iš bakelio. Tokia buvo vakarienė. Bet ir tos nespėjo dorai suvalgyti. Skambutis - muštynės Veiveriuose. Kitas skambutis iš Balbieriškio - penkiese užpuolė vieną. Bet apie vieną praėjusio savaitgalio parą Prienų policijos komisariate - iš eilės. Pavogtas šiukšlių konteineris. Ir turto beveik už 20000 Lt Tai dar praėjusios nakties "derlius": iš Prienų 2-osios vidurinės mokyklos kiemo pavogtas 330 Lt vertės šiukšlių konteineris. Reikia ieškoti ir jo, vagystė yra vagystė. Tačiau vakarop policijos komisariate sujudimas: apiplėšimas Vytauto gatvėje, Prienų centre. D.J. namie nenakvojo, parvažiavo po pietų, atsirakino duris - ir aiktelėjo. Išnešta ne tik neseniai pirktas vaizdo magnetofonas, vaizdo kamera, brangūs drabužiai, 16 audinių kailiukų, papuošalai, geresni indai, bet ir buvęs tuščias lagaminas. Turto neteko beveik už 20000 Lt. Sakė: "Išeidama uždariau virtuvės langą, o balkono duris tikriausiai tik privėriau". Ekskavatorius? Ne, tiktai krūmas - Plėšia, drasko ekskavatorių! - Griebkit vagį, laikykit! - šaukia budėtojas Petras Paulionis. - Ką aš... senas, invalidas, aš - ne policija. Telefonu bent pasakė kur: už Naujos Ūtos, priešais kavinukę, kitapus kelio. Važiuojam, vairuoja policininkas Rimas, šalia - Vytas. Tačiau niekur nieko nei šiapus kelio, nei anapus. Antai juoduoja sutemose! Ne, tiktai krūmas. Automobilis liumpčioja per duobes laukų keliukais, o ir visai be jokio kelio. Nejaugi vagys nuvažiavo su visu ekskavatoriumi? Taip ir grįžtame nieko neradę. Koks gi skambinusio telefonu tikslas? - Pasitaiko... - atsidūsta Vytas. - Bet nevažiuoti negalim. O gal tikrai vagys? Mums grįžus, telefonu kažkas teiraujasi, kiek valandų. Budėtojas mandagiai atsako: be penkių minučių dvylika, vidurnaktis... Anas, užuot padėkojęs, rusiškai pasiunčia... Pasiutusios kantrybės reikia budėtojui, kad neatsakytų tuo pačiu arba dar gražiau. Koja - į akį Taigi muštynės Veiveriuose. Šokių metu susikibo neblaivūs nepilnamečiai: vienas apdaužytas, suspardytas labiau už kitus. Veiverių nuovada pati viena nesusitvarko, reikia paramos. Reguliuoti santykių išskuba iš miegų prikelta nepilnamečių "angelas sargas" policininkė Kristina. Beveik tas pats Balbieriškyje. Čia penkiese po šokių sumuša irgi vieną. Sėda į "Kadetą" ir iš Balbieriškio važiuoja Prienų link. Per raciją budėtojas Petras praneša patruliams, kad tą "Kadetą" sustabdytų. Patruliai taip ir padarė, visą ekipažą atvarė į Prienus, tačiau pasirodė, kad tai niekuo dėti žmonės. Nukentėjęs Remigijus P. kad ir viena sveika akimi atpažino, jog čia ne tie, jį pievoje spardę, atėmę piniginę, raktus. Kairė akis Prienų ligoninėje jau aptvarstyta, į ją pataikyta smailiu batu. Remigijaus tėvai sūnų tuojau pat, kad ir naktį, veža į Kauno klinikas. Remigijus girtas, alkotesteris parodė 1,22 promilės. O sakosi dar ilgokai gulėjęs suspardytas pievoje, po to parbėgęs namo, paskui tėvai vežę į Prienus. Taigi jau turėjo prablaivėti. Tai koks jis buvo tuose šokiuose? Atseit pribėgę penkiese, suspardę, jis apsimetęs, kad jau be sąmonės, anie ir palikę jį. - šitaip beveik nebūna, kad be niekur nieko, turėjo būti koks konfliktas, - sako Petras. Bet jokių liudininkų. Tamsus, anot Petro, reikalas. Grandinėlė užkliuvo Parvažiavo Kristina, parsivežė tris mušeikas iš Veiverių. Išvarstė batų raištelius, atėmė cigaretes. Visai dar piemuo tas Egidijus, nei mokosi, nei dirba, o jau "Marlboro", atsargai - "West". Motina atvežė ir nukentėjusį Marių. Galva guzuota, paakys mėlynas, net violetinis. Marius nuėjęs į šokius su auksine grandinėle ant kaklo. Tasai Egidijus ir paklausęs: "Kokį čia... pasikabinęs?" Nutraukęs tą grandinėlę. Marius kirtęs Egidijui į veidą, šį puolę ginti Šarūnas ir Petras, rankomis ir kojomis. Visi išgėrę, visi vyrai, gimę daugiausia 1979 m. Budėtojas Petras vėl rašo, Kristina taip pat. Pasiaiškinimai, protokolai, siuntimas į medicinos ekspertizę, kvietimai tardymui. - Kas iš to, - atsitiesia Petras, - susitaikys, susitars, kiek "žalių" ar litų už patirtą dvasinę bei moralinę traumą - ir po mūsų rašymų, kiek jau kartų taip buvo. Jau švinta. Pareitų pėsti iš Prienų į Veiverius, apie pietus ir būtų namie. Bet sumuštą Marių išsivežė jo motina, o mušeikas kaip kokius ponus - Egidijaus mama. <doc> Lietuvos verslininkai neskuba į Lenkijos rinką Varšuva. BNS. Lenkijos verslininkai kur kas aktyvesni Lietuvos rinkoje, nei lietuviai Lenkijoje, liudija statistika. Jei bendras Lenkijos eksporto neigiamas saldo sudaro 12 milijardų JAV dolerių, tai prekybos su Lietuva saldo yra 110 milijonų JAV dolerių Lenkijos naudai. Pernai Lietuvos ir Lenkijos prekybos apyvarta iš viso sudarė 340 milijonų dolerių. Pasak lenkų verslininkų, dvišaliai prekybiniai kontaktai galėtų būti dar geresni, tačiau, jų nuomone, tam iki šiol trukdė užsitęsęs laisvosios prekybos sutarties rengimas. Lietuvos statistikos departamento duomeninis, šių metų pradžioje Lenkija buvo dešimtoji Lietuvos partnerė pagal pagal prekybos apyvartą - šių metų sausį į eksportas į ją siekė 32,4 mln. litų arba 3 proc. viso eksporto, importas - 66, mln. litų, arba 4,6 proc. viso importo. Dabar Lietuvoje veikia apie 700 bendrų su Lenkija įmonių. Tuo tarpu Lenkijoje apie bendrų įmonių su lietuvišku kapitalu praktiškai nėra. Neseniai žlugo Lietuvos ambasados Varšuvoje pastangos surengti Lenkijos Žemės ūkio ministerijoje lietuviškų gaminių parodą: Lietuvoje neatsirado norinčiųjų joje dalyvauti. <doc> Ar Būtingės terminalas kelia grėsmę gamtai ELTA. Būtingės naftos terminalo statybos darbai gamtosauginiu požiūriu yra nepavojingi aplinkai, teigė pirmadienį surengtoje spaudos konferencijoje aplinkos apsaugos ministras Imantas Lazdinis. Tai patvirtina ir šio terminalo projekto ekologinę ekspertizę atlikę norvegų firmos "DET NORSKE VERITA" (DNV) ekspertai bei Lietuvos mokslinių institucijų specialistai. Konferencijoje taip pat dalyvavo ūkio viceministras Viktoras Valentukevičius, Būtingės terminalo direktorius Vladislovas Gedvilas, mokslininkai. Pasak I.Lazdinio, Latvijos gamtosaugininkų ir kitų institucijų priekaištai dėl Būtingės naftos terminalo poveikio aplinkai ir pasiūlymai atlikti papildomą ekologinę ekspertizę yra nepagrįsti. Beje, tyrimai šioje Baltijos jūros pakrantės dalyje atliekami nuo 1995 metų. Lietuvos jūros tyrimų centras, vykdantis monitoringą dampingo stotyse nuo 1979 metų, taip pat stebės ir poveikį jūros ekosistemai Būtingės terminalo statybos metu. Tačiau, anot ministro, priimtinas siūlymas toliau bendrai rengti ir vykdyti monitoringo programą Būtingės ir Venstspilio naftos terminalų įtakos zonoje Baltijos jūroje. Beje, bendri Latvijos ir Lietuvos ekosisteminiai šios Baltijos jūros dalies tyrimai turi sėkmingas dvidešimtmetes tradicijas. Lietuva dar 1995 metais, finansuojant Danijos vyriausybei, pradėjo rengti Nacionalinį naftos išsiliejimų likvidavimo planą, kuriame įvertinama ir Būtingės naftos terminalo bei naftotiekio atvejų rizika ir jų likvidavimo procedūra. Kita vertus, kaip pastebėjo konferencijos dalyviai, kaimynų latvių sukeltas triukšmas dėl Būtingės naftos terminalo pavojingumo aplinkai turi ryškias konkurencinės rinkos ekonomikos tendencijas. <doc> Dabartinė NVPB prekybos sistema stabdo rinkos vystymąsi, teigia ekspertai BNS. Ekspertų manymu, dabartinę Nacionalinės vertybinių popierių biržos (NVPB) prekybos sistemą reikėtų kuo skubiau keisti, nes ji stabdo vertybinių popierių rinkos vystymąsi. "Dabartinė prekybos sistema gana stipriai iškraipo rinką", sakė banko "Hermis" FM skyriaus maklerė Aušra Pilipavičiūtė. Pasak jos, dabar kaina labiau priklauso ne nuo bendrovės veiklos rezultatų, o nuo akcijų pasiūlos ir paklausos santykio. "Negali būti taip, kad kelių akcijų pasiūla nuvertintų jas kelis kartus", sakė A. Pilipavičiūtė. Dabar Lietuvos Nacionalinėje vertybinių popierių biržoje akcijų kaina nustatoma vieną kartą per dieną, atsižvelgiant į jų paklausos ir pasiūlos santykį bei pasiūlytas pirkimo ir pardavimo kainas. Nacionalinės finansų maklerių asociacijos (NFMA) direktorius Haroldas Daublys BNS sakė, jog asociacija rengia koncepciją, kurioje kalbama ir apie naują biržos prekybos sistemą. "Dabar koncepcija aptariama asociacijoje, o kitą savaitę įvyks šiai problemai skirta konferencija, BNS sakė NFMA direktorius. Dėl finansinės paramos naujajai prekybos sistemai įdiegti deramasi su JAV Tarptautine plėtros agentūra (USAID). Agentūros ekspertai netrukus turėtų pateikti savo išvadas. "Nauja prekybos sistema realiai galėtų pradėti veikti tik metų pabaigoje", mano H. Daublys. Kaip tarpinį variantą tarp dabartinės ir nuolatinio kotiravimo sistemų, makleriai siūlo fiksuoti akcijų kainas ne vieną, o kelis kartus per dieną. "Dažnesnė kainos fiksavimo sistema yra sveikintina ir teigiamai paveiks rinką, tačiau galutinis tikslas turėtų būti nepertraukiamo kotiravimo sistema", BNS sakė FMĮ "Suprema" makleris Arvydas Jacikevičius. <doc> Susidomėjimas Būtingės terminalu šiemet didesnis BNS. Bendrovės "Būtingės nafta" generalinis direktorius Vladislovas Gedvilas įsitikinęs, jog visa ketvirtoji terminalo akcijų emisija bus sėkmingai parduota. "Mes turėsim iš ko pasirinkti", spaudos konferencijoje pirmadienį teigė V. Gedvilas. Terminalo vadovas sakė, jog susidomėjimas Būtingės terminalu padidėjo tik šiais metais, kai potencialiems investuotojams buvo pateikta išsami informacija apie jau atliktus darbus, investicijas, finansavimą ir t.t. Ketvirtąją 188,7 mln. litų akcijų emisiją planuojama parduoti iki rugsėjo pabaigos. Tuomet "Būtingės naftos" kapitalas padidės iki 260 mln. litų. Kol kas akcijų už 28 mln. litų nusipirko tik valstybė. Pardavus visą emisiją, ji valdys 34,1 proc. Šiandien baigiasi pirmasis akcijų platinimo etapas. Nemažai vietos ir užsienio bendrovių jau yra pareiškusios apie ketinimus investuoti į terminalą. Raštu tokius pageidavimus jau atsiuntė bendrovės "Aros Invest Ltd." (Didžioji Britanija), "Fluor Daniel" ir "Reditch Corporation" (JAV), "Preussag Wasser und Rohrtechnik" (Vokietija), "International Pipeline Ltd." (Kanada), Jonavos "Achema", Lietuvos taupomasis bankas bei kiti potencialūs investuotojai. Susidomėjimą akcijų emisija yra parodę taip pat Vilniaus ir "Hermio" bankai. Pasak V. Gedvilo, nemažai Jungtinių Valstijų ir Rusijos naftos bendrovių kol kas pareiškė tik žodinius ketinimus. Konkrečios derybos su jomis vyks birželio mėnesį. V. Gedvilas sakė žurnalistams, jog terminalo statyba vyksta pagal grafiką, ji bus baigta 1998 metų spalio mėnesį. "Pasiūlymų paskoloms yra daugiau nei reikia, o sutrukdyti procesui kas nors gali nebent čia, Lietuvoje", sakė terminalo vadovas. <doc> Gausi 100 Lt. Ir eik neatsigręždamas Vincas STANIULIS Smagu, atrodo, gyventi Birštone. Tylu, ramu, net spengia. Tačiau čia yra žmonių, kurie nemato nei tos gaivios žalumos, nei kaštonų žvakių. Ne tas rūpi, kai gyventi nėra kur. Tiesa, jei turi neploną pluoštelį "žalių", butą nusipirksi. Ne taip ir brangu, lyginant su Kauno, Vilniaus kainomis. Poros kambarių butas - 8000 dolerių, keturių - apie 10000. Betgi, anot savivaldybės administratoriaus G.Versecko, butų pirkimas ir pardavimas jau stabilizavosi, nuslūgo banga. Buvo tokių, kurie patys ar kitų paskatinti pardavė butus Birštone brangiau, pirko Prienuose, išsikraustant rusų kariškiams, kur kas pigiau. Skirtumą dažnas jau "pervarė per gerkles". Birštonas, tiesa, atsikratė tam tikro kontingento. Ėda kanalizacija Prieš keletą metų ne vienas birštoniškis šokosi statytis nuosavus blokuotus namus Pušyno gatvėje. Tačiau, vis brangstant medžiagoms, statybų darbams, ne vienam norą turėti nuosavą prieglobstį kaip žiemių vėjas nupūtė. Tai pardavė tik pamatus, tai jau išmūrytas sienas. Tie, kurie turėjo pinigo, pasistatė, nors įrengti iki galo neišgali. Be to, ėda kanalizacija, ją reikia įrengti vietinę, dėl to ir išlaidos, ir komplikuojasi reikalai namus atiduodant naudoti. Buvę planuota Pušyno gatvės namus prijungti prie miesto kanalizacijos, tačiau dabar tai, anot G.Versecko, "dideli pinigai, o jų neturi nei žmonės, nei savivaldybė". Viena viltis - gydyklos. Jei pradės jos veikti, ir Pušyno gatvės namus bus galima prijungti prie gydyklų kanalizacijos. Nors tai irgi nebus nei labai lengva, nei labai pigu: reikės įrengti siurblinę, kelti nuotekas iki kanalizacijos lygio. Kada ištirps eilė? Jauna birštoniškių šeima pas tėvus jau neišsitenka, nori turėti savo kampą. Nori gauti valstybės paramą. Tokių Birštone - 72. Kreditų limitas - 150000 Lt per metus. Už tiek galima pastatyti gal tik 3-4 butus. Taigi valstybės paramą tiek birštoniškių per metus ir gaus. Kitaip tariant, jeigu eilė ir nepasipildytų naujais pareiškėjais, ji ištirptų geriausiu atveju per 24-30 metų, per gerą ketvirtį amžiaus. "Viltyje" - be vilties Janina, sanatorijos sanitarė, yra "Vilties" bendrijos narė, statosi poros kambarių (57,89 kv. metrų) butą. O pagal įstatymą kredituojamas plotas Janinos atveju (viena, daugiau šeimos neturi) - tik 18 kv. metrų. Už likusius 39,89 kv. metrus iš jos reikalaujama nei daug, nei mažai - 21939,05 Lt. Grynais! Iš kur ji, sanitarė, tiek paims? Moteris, nematydama nei tos minėtos gaivios žalumos, nei labai mėlyno Birštono dangaus, bėga pas vicemerą S.Martusevičių. Šis, dar netikėdamas, jog būtent taip ir yra, kaip moteris sako, ima skaičiavimo mašinėlę. Deja, jinai rodo tą patį - beveik 22000 Lt. - Ką man daryt? - klausia moteris. - Gal išverst sieną, tada vietoj dviejų būtų vienas kambarys, kredituojamas plotas padidėtų? Kas gi leis versti kapitalinę sieną, daryti beveik 60 kv. metrų salę? Moteris jau nenorinti to buto, nieko, tegul tik bendrija atiduoda tuos pinigus, kuriuos įnešusi, sudėjusi į statybą. Tačiau vėl: jei atsiras pirkėjas, jeigu jiedu su Janina sutars butą už rinkos kainą. O jeigu ne? Juk gali atsitikti ir taip, kad bendrija atiduos tik tuos neindeksuotus 10000 rublių, kuriuos moteris įnešusi. O tai būtų tik apie 100 Lt. <doc> Estijos "Levicom" investuos į Lietuvos kabelinę televiziją Talinas. ETA-ELTA. Estijos telekomunikacijų bendrovė "Levicom" ketina imti 30 milijonų JAV dolerių paskolą, kad galėtų toliau plėtoti savo verslą Baltijos šalyse. Pasal bendrovės finansų direktoriaus Antso Prumelio (Ants Prummel), didesnė paskolos dalis bus investuota į tris Lietuvos kabelines televizijos bendroves. Likusi investicijų dalis teks Talino kabelinei televizijai bei "Ritabell", kuri yra trečioji GSM tinklo bendrovė Estijoje. Anot "Levicom" pirmininko Tonio Paltso (Tonis Palts), šios investicijos gali pakeisti nuosavybės struktūrą. Dabartiniai savininkai gali prarasti kontrolinį paketą. "Levicom" grupės bendrovės jau turi kelis investuotojus: net 48 procentai "Ritabell" akcijų priklauso firmai "Millicom", 30 procentų Talino kabelinės televizijos (Tallinn Cable Television) turi firma "Telglob", o kontrolinis paketas yra keturių asmenų žinioje. "Levicom" pasirašė sutartį su Talino banku (Bank of Tallinn), kuris palaikys ryšius su potencialiais investuotojais. Anot A.Prumelio, "Levicom" akcijos bus paskelbtos Talino vertybinių popierių biržoje. "Levicom" grupė Lietuvoje valdo tris bendroves, Latvijoje - vieną, o Estijoje - aštuonias. 1996 metais "Levicom" apyvarta sudarė 131 milijoną Estijos kronų, o pelnas siekė 4 milijonus kronų. Jos akcinis kapitalas sudaro 10,44 milijono kronų. Didžiausia dalis apyvartos tenka "Levi & Kuto" firmai, prekiaujančiai mobiliais telefonais, po jos seka televizijos programas leidžianti "Parimenta" bei "Levi Cable". <doc> Argumentai Perdirbamoji pramonė: problemos ir perspektyvos Interviu su žemės ir miškų ūkio viceministru Donatu STANIKŪNU Giedrė BUDVYTIENĖ - Ūkininkai, gaminantys pieną (tokių Lietuvoje yra per 300 tūkstančių šeimų), žada pradėti šaudyti karves, nes parduoti pieną darosi vis sunkiau. Daugelis rajonų pieninių atsidūrė ties bankroto riba. Net ir stambesnieji pieno perdirbimo kombinatai verčiasi sunkokai. Ar tikrai pieno perdirbimo pramonė neturi jokių perspektyvų? - Situacija sunki beveik 18 iš 40 stambesnių įmonių. Rajonų pieninės dar blogesnėje padėtyje. Bankrutuoja Anykščių, Šilutės, Vievio pieninės. Bet atsiranda vis daugiau užsienio firmų, kurios norėtų investuoti į jas. Vievio pienine susidomėjo Anglijos kompanija. Akcinę bendrovę "Giestė" Molėtų rajone už 2,3 mln. litų įsigijo bendrovė "Vilniaus pienas". Džiugina tai, kad net ir šiuo sunkiu laikotarpiu valstybei nereikia subsidijuoti pieno produktų eksporto. O užsieniečiai pajuto, kad lietuviški pieno produktai pakankamai geros kokybės, ypač tinkami Rytų rinkai. Tik pieno surinkėjai turi persitvarkyti taip, kad galėtų surinkti įvairių rūšių pieną. Su pieno kokybės nustatymu problemų būti neturėtų, nes Lietuvos veterinarijos akademija turi kompiuterizuotą laboratoriją. Laboratorijos mašina kasdien važiuoja per Lietuvą ir renka mėginius, kuriuos vėliau tiria. Nuo ateinančių metų pradžios ruošiamės mokėti už pieną pagal rūšingumą, su nemažais priedais už geresnės kokybės pieną. - Akivaizdu, kad Lietuvos rinka jau perpildyta. Kokios galimybės eksportuoti pieno produktus ir į Rytus, ir į Vakarus? - Būdamas Maskvoje įsitikinau, kad tebega lietuviškų pieno produktų nostalgija. Jie turėtų neblogą paklausą. Artimiausiu metu ketiname Maskvoje atidaryti lietuviškų maisto produktų parduotuvę. Mūsų iniciatyvą palaiko Maskvos valdžia. Kad Rytuose lietuviški pieno produktai populiarūs, pastebėjo ir Vakarų verslininkai. "Agrobalt" parodos metu gavome pasiūlymą iš vienos Olandijos kompanijos įsivežti telyčaites, duodančias daugiau pieno, ir taip didinti pieno produktų gamybą. Net ir bankrutavus rajonų pieninėms yra išeičių. Tarėmės su Marijampolės pieno konservų kombinatu, kad jis tuo metu padidintų gamybos apimtis ir pieną į jį būtų galima suvežti net iš atokesnių rajonų. Gamintojams tai priimtina. Taigi padėtis sunki, bet ne tokia jau beviltiška. - Kita ne mažiau problemiška perdirbamosios pramonės šaka - mėsos pramonė. Ūkininkai prognozuoja, kad laiku nesiėmus priemonių gali tekti išskersti gyvulių bandas. - Mėsos problema paaštrėjo Anglijoje kilus karvių pasiutligės epidemijai. Lietuvoje susikaupė didžiuliai kiekiai jautienos. Kuo skubiau stengiamės ją eksportuoti į Rusiją, kitas NVS šalis. Bet dalis jautienos neišvengiamai lieka. Todėl kartu su Ūkio, Socialinių reikalų ir darbo ministerijomis svarstome galimybę šią mėsą mažesnėmis kainomis parduoti socialiai remtiniems žmonėms. Su paukštiena rūpesčių mažiau, nes paukštynai dar kol kas sukasi patys, be valstybės pagalbos. Tik svarbiausia - apsiginti nuo pigios užsienietiškos paukštienos. Bet tai net ir įvedant atitinkamus muitus nelengva. Mėsos perdirbimo įmonės pageidauja įsivežti kiaulienos subproduktus, gerokai pigesnius, o iš jų pagamintas dešras parduoti Rytų rinkoje ir gauti didesnį pelną. Dėl to mums tenka nuolat kovoti su perdirbėjais ir ieškoti mechanizmo, kaip apsiginti nuo įvežamos pigesnės mėsos. Šiaip su kiauliena rūpesčių ne tiek jau daug. Pažangiausiuose kompleksuose kiaules auginti apsimoka. - Šiuo metu kritiška situacija susiklostė ir grūdų pramonėje. Elevatoriuose sukaupta nemaži kiekiai brangiai supirktų grūdų. - Čia galima pasakyti, kad grūdų perdirbimo įmonės praėjusį rudenį tiesiog nesusigaudė rinkoje, todėl supirko daug grūdų didelėmis kainomis, o po to paaiškėjo, kad nėra kur juos dėti. Naujam derliui pasirodžius, dar liks apie 20 tūkst. tonų pernykščių. Su šių metų derliumi manome tvarkytis taip. Maistinių kviečių supirkimo kvota nustatyta 200 tūkst. tonų, o rugių - 100 tūkst. tonų. Rugių panašiai tiek ir pasėta. Pašarinių kviečių aiškiai turėsime perteklių. Virš kvotos užaugintiems grūdams jau iš anksto ieškome rinkos. Grūdų perdirbimo pramonėje nemažos perspektyvos tenka salyklinių miežių auginimui. Šių grūdų nemažai sunaudoja alų gaminančios kompanijos. Dabar dalį salyklinių miežių jos įsiveža iš užsienio. Sieksime, kad iš anksto sudarius sutartis jos naudotų lietuviškus miežius. - Kokia padėtis cukraus pramonėje? - Sudėtinga. Mūsų tikslas - padidinti cukrinių runkelių auginimo ir gamybos apimtis 25-30 proc. Tada mes vietos rinką patys aprūpintume cukrumi. Specialistai yra paskaičiavę, kad Lietuvoje cukriniams runkeliams auginti palankesnės sąlygomis negu Latvijoje, Estijoje, Suomijoje ir kitose Šiaurės šalyse. Kita problema - cukraus fabrikai labai įsiskolinę žemdirbiams. Sunkiausia padėtis - Pavenčių cukraus fabrike. Tačiau praeitą savaitę šiai įmonei pavyko suteikti kreditą ir ji jau pradėjo atsiskaitinėti. Kreditas suteiktas tokiomis sąlygomis, kad atėjęs į įmonę investuotojas grąžins kreditą ir sumokės procentus. Marijampolės cukraus fabrikas taip pat įsiskolinęs žemdirbiams, tik mažesnes sumas. - Minėjote, kad ir linų pramonė įsiskolinusi žemdirbiams net už 1995 metus. Ar dar apsimoka auginti linus, kai linas tapo nemadingas? - Teko girdėti, kad linas po kelerių metų sugrįš į madą. Dabar užsienyje populiarėja kitas linų, tiksliau - trumpo jų pluošto panaudojimo būdas. Iš linų pradėta gaminti įvairias iki šiol iš plastmasės gaminamas detales. Ypač automobilių pramonėje. Automobilio viduje visi paneliai, durelių vidinė pusė gaminami iš linų. Senų automobilių geležinės detalės keliauja į metalo laužą, o pagamintos iš lino natūraliai sunyksta, neteršdamos aplinkos. - Sakėte, kad Jūs pats jau penkerius metus su broliais ūkininkaujate, turite 50 hektarų žemės prie Panevėžio. Taigi, reikia manyti, ūkininkų problemos "Jums gerai pažįstamos. Kaip Jūs galvojate, kas galėtų palengvinti ūkininkų dalią? Sveikai mąstantys nebesitiki, kad jais pasirūpins valdžia. - Blogiausia, kad žemdirbiai, ūkininkai kiekvienas savo problemas sprendžia pavieniui, nesugeba susiorganizuoti. Viena iš išeičių galėtų būti įvairių kooperatyvų kūrimas. Kaip jau sakiau, tokie kooperatyvai galėtų įsigyti technikos, pieno šaldymo įrenginius ir panašiai. Ministerija tikrai linkusi palaikyti ūkininkų iniciatyvą, mes turime kooperacijos skyrių, tik bėda - tarp ūkininkų trūksta iniciatyvių, kartu ir išmanančių reikalą entuziastų. - Daugeliui kooperatyvai turbūt primena kolūkius. Tačiau tikėtina, kad pajutę, jog vienam atlaikyti konkurenciją labai sunku, ūkininkai nevengs kooperatyvų. Gal jau yra naujai susikūrusių kooperatyvų? - Taip, yra. Dabar vis daugiau įmonių, perdirbančių žemės ūkio produkciją, ypač pieno perdirbėjai, reorganizuojasi į kooperatines įmones. Pirmoji buvo AB "Kupiškio pienas", kuri jau šio mėnesio pabaigoje taps kooperatinė įmonė. AB "Vilniaus pienas" taip pat ruošiasi reorganizuotis į kooperatinę įmonę. Tik dar reikia priimti atitinkamas įstatymų pataisas, reglamentuojančias valstybei priklausančių akcijų pardavimą. Galiu pasakyti, kad žemdirbiai ir ūkininkai neišnaudoja galimybės dalyvauti žemės ūkio produktus perdirbančių įmonių valdyme. O juk galėtų rajonuose išsirinkti atstovus ir deleguoti juos į tas įmones aktyviai veikti jiems patiems palankia linkme, ginti žemdirbių interesus. Tiems, kuriems kooperatyvai asocijuojasi su kolūkiais, vertėtų prisiminti, kad ne tik Vengrijoje ar kitose Rytų Europos valstybėse, bet ir Danijoje kooperatyvai užima deramą vietą šalies ūkyje. <doc> Argumentai Kiaušiniai be etikečių Ritautė KLĖGERIENĖ Valstybinės kokybės inspekcijos Kauno sektoriaus vedėja Šiandien prekiaujama vos ne ant kiekvieno kampo, prekių pasiūla taip pat negalime skųstis. Tačiau ar visada esame pakankamai informuojami apie pačią prekę, jų gamintojus, tinkamumo vartoti laiką, ar teisingai nustatomas pirktų prekių kiekis? Su Valstybinės konkurencijos ir vartotojų teisių gynimo tarnybos atstovu Kaune Juozu Zajančkausku kaip pirkėjai apsilankėme 18 didesnių prekybos centrų. Susidarė įspūdis, kad ne visose prekybos įmonėse yra žinomos 1995 m. lapkričio 27 d. Vyriausybės nutarimu Nr. 1496 patvirtintos "Mažmeninės prekybos taisyklės". Norėčiau priminti, teisingiau - supažindinti su taisyklėmis, kaip leidžiama prekiauti maisto produktais, kaip šių taisyklių laikosi patys prekybininkai ir ko gali tikėtis vartotojai. Prekybos salėje matomoje vietoje turi būti informacija: įmonės pavadinimas, kodas (patento numeris), atsakingų darbuotojų telefono numeris. Tokią informaciją radome tik AB "Kauno skalsa". Kituose lankytuose objektuose minėtų reikalavimų nesilaikoma. Reikia pažymėti, kad Lietuvos Respublikoje pagamintus maisto produktus leidžiama parduoti tik turint gamintojo kokybės pažymėjimą arba juridinę galią turinčiuose, prekę lydinčiuose dokumentuose žymą apie kokybės atitikimą normatyvinių dokumentų reikalavimams, o mėsos, žuvų, pieno perdirbimo įmonėse pagamintas - turint ir Valstybinės veterinarijos tarnybos pažymėjimą; importinius - turint Visuomenės sveikatos centro ar veterinarijos tarnybos leidimą realizuoti arba juridinę galią turinčiuose prekes lydinčiuose dokumentuose žymą, kurioje nurodoma leidimą išdavusios tarnybos pavadinimas, leidimo išdavimo data ir numeris. Visi prekybininkai žino (bent jau privalo žinoti), kad prekių kokybę reglamentuoja normatyviniai dokumentai ir sutartys. Be to, realizuojami maisto produktai turi būti atitinkamai ženklinti, t.y. su visais privalomaisiais ženklinimo rekvizitais, kurie nustatyti normatyviniuose dokumentuose bei "Prekių ženklinimo taisyklėse". Tarp kitų - būtinas prekės pavadinimo, deklaruojamo normatyvinio dokumento žymens, gamintojo pavadinimo ir jo adreso nurodymas. Ženklinimo rekvizitai turi būti Lietuvoje gaminamų prekių etiketėje, esančioje ant prekės ar jos taros. Importinių - vienoje iš šių vietų: ant prekės, ant taros, lydraščiuose bei naudojimo dokumentuose, sutartyse. Prekių ženklinimo rekvizitai pateiktini valstybine kalba. Kaip paaiškėjo lankant parduotuves, norminių dokumentų reikalavimų ženklinant produktus nesilaikoma. Ne retai gamintojas nurodo visus privalomus rekvizitus, bet jie neaiškiomis aplinkybėmis "dingsta" pačioje parduotuvėje, nepakliūna į prekybos salę, tuo pačiu pirkėjui į rankas. Matyt, juos "pamesti" kažkam pravartu... Tokią situaciją užtikome maisto produktų parduotuvėse, esančiose Kalniečių mikrorajone bei Petrašiūnuose. Abi jos prekiavo fasuotomis vištų šlaunelėmis ir krūtinėlėmis, kurios prekybos salėje liko be ženklinimo etikečių, nors sandėlyje, šaldymo kameroje etiketės buvo savo vietoje, kaip priklauso. Pirmojoje parduotuvėje panašiai atsitiko ir su tortais. O štai UAB "Vilė" (Laisvės al.) šiaip taip radus torto ženklinimo etiketę paaiškėjo, kad skanėstas turėjo būti suvalgytas beveik prieš savaitę. Prie fasuotų maisto produktų pavyzdžių turi būti tvirtinamos aiškiai apipavidalintos kainų etiketės, kuriose valstybine kalba nurodomas produkto pavadinimas ir kaina, prie importinių - papildomai nurodoma šalis gamintoja. Nefasuotų maisto produktų kainų etiketėse dar nurodoma produkto rūšis, gamintojas, riebumas (pieno ir jo produktų), o vienetinių duonos ir pyrago gaminių - gaminio masė. Palyginti su kitomis, bene išsamiausia informacija pateikiama AB "Merkurijus", UAB "Madi pasaulis" (Kovo 11-osios g.) ir UAB "Palkna" parduotuvėje "Iki". Kalbant apie ženklinimą atskirai paminėsiu kiaušinius. Prekybos įmonės, fasuodamos kiaušinius į maišelius ar kitokią mažą tarą, į kiekvieną jų privalo įdėti etiketę, kurioje turi būti tiekiančios įmonės pavadinimas, kiaušinių klasė ir kategorija bei vartojimo trukmė. Tačiau tikriausiai retas pirkėjas patvirtintų pirkęs kiaušinius su etiketėmis. Mums surasti fasuotus kiaušinius su reikiamais ženklinimais pavyko tik parduotuvėje "Iki ir UAB "Balzamita". Mažmeninės prekybos taisyklėse nurodoma, kad maisto produktai sandėliuojami ir išdėstomi prekybos salėje griežtai pagal higienos normas ir taisykles. Draudžiama greta išdėstyti ir laikyti (vienoje prekybos ar šaldymo įrengimų lentynoje) vienas nuo kitų specialiomis pertvaromis neatskirtas šias prekes: nefasuotus, greitai gendančius maisto produktus ir vaisius, daržoves, kiaušinius bei nemaisto prekes; stiprų specifinį kvapą skleidžiančias prekes ir maisto produktus, žmonėms skirtus maisto produktus ir skirtus gyvūnams maitinti, žalią mėsą, žuvis, pieno produktus, duoną, žalius maisto produktus ir paruoštus vartoti nefasuotus maisto produktus. O štai vienoje iš Petrašiūnuose esančių parduotuvių maistas šunims laikomas greta maisto žmonėms. Kitose mūsų aplankytose parduotuvėse šio reikalavimo daugmaž paisoma ir maisto produktai laikomi pagal higienos normas. Visi sveriami maisto produktai turi būti parduodami įvynioti į popierių ar įpakuoti į Sveikatos apsaugos ministerijos leistinas įpakavimo medžiagas, kurių svoris į prekės svorį neįskaitomas ir mokestis iš pirkėjo už jas neimamas. Mums "perkant" maisto produktus, fasuotus vakuuminiu būdu į įvairias permatomas plėveles, polimerinius padėkliukus ir panašiai, beveik visur jie buvo sveriami, neatsižvelgiant į tai, kad ant etikečių yra nurodyta neto masė. Vadinasi, už pačią pakuotę būtų tekę mokėti, kaip ir už įpakuotą produktą. Kaina teisingai buvo skaičiuojama tik parduotuvėje "Iki", taip pat Panemunėje esančiose "Samsono" parduotuvėje Nr. 12, AB "Želvė" bei UAB "Panemunės pušaitė". Prekybininkams vertėtų atminti, kad pirkėjui turi būti suteikta reali galimybė pasitikrinti pirktų maisto produktų kiekį. Kontrolinės svarstyklės buvo pastatytos prekybos salėje daugiau kaip pusėje aplankytų parduotuvių. Birūs ir skysti maisto produktai gali būti parduodami tik fasuoti. Nefasuotais sveriamais (grietine, varške, sviestu) galima prekiauti tik specializuotose parduotuvėse arba higienos reikalavimus atitinkančiuose skyriuose, tai suderinus su visuomenės sveikatos centru. Prekyboje naudojami svarsčiai, svarstyklės ir kiti matavimo prietaisai, kurie reikalingi atsiskaityti su pirkėjais, turi būti su galiojančiu patikros įspaudu ir tikti pagal matavimo ribas bei tikslumą. Jie tikrinami Lietuvos standartizacijos departamento nustatyta tvarka. Reikia žinoti, kad pasibaigus garantinei realizavimo trukmei, prekės gali būti parduodamos tik Lietuvos Respublikos Vyriausybės nustatyta tvarka pratęsus jų realizavimo trukmę ir pardavėjui apie tai įspėjus pirkėją. Greitai gendančius maisto produktus, kurių sąrašą tvirtina Sveikatos apsaugos ministerija, pasibaigus jų garantinei realizavimo trukmei, parduoti draudžiama. Fasuoti maisto produktai negali būti iš naujo ženklinami, perfasuojami, apdorojami, siekiant pratęsti jų tinkamumo vartoti laiką. <doc> Argumentai Ar Lietuvos pensininkui mokės pensiją užsienio valstybė? Dažnas iš audrų išblaškyti po pasaulį lietuvių trokšta sugrįžti į Lietuvą nuolat gyventi. Kita vertus, dėl įvairių priežasčių daugelis Lietuvoje gyvenusių kitataučių išvyko gyventi į kitas šalis. Kokios tiek vienų, tiek kitų socialinės garantijos? Apytiksliais duomenimis, Latvijoje šiuo metu gyvena apie 35 tūkst., Estijoje - 3,5 tūkst. lietuvių, o Lietuvoje - apie 4 tūkst. latvių ir 200 estų. Bendra gyventojų migracijos tendencija tokia, jog persikeliančių į Lietuvą gyventi skaičius yra didesnis nei išsikeliančių. Socialinės apsaugos ir darbo ministerijos (SADM) specialistų nuomone, ši tendencija išliks ir ateityje, nes bazė repatriacijai Latvijoje ir Estijoje yra didesnė nei Lietuvoje. Situacija gali keistis dėl ekonominių priežasčių (aukštesnio pragyvenimo lygio, verslo vystymo galimybių ir kt.). Neretai slegiami nedarbo maitos vienos šalies gyventojai, nekeisdami nuolatinės gyvenamosios vietos, išvyksta dirbti į kitą šalį. Visais šiais atvejais žmonės susiduria su socialinių garantijų (ypač užtarnautos pensijos mokėjimo) problema. Nesant įstatymų įteisintų tarpvalstybinių santykių socialinės apsaugos srityje, išvykstančiam iš Lietuvos gyventi į kitą šalį pensininkui yra išmokama pensija tik už pusmetį iš anksto, po to jos mokėjimas nutraukiamas, nors Lietuvai žmogus dirbo visą gyvenimą. Minėtų problemų sprendimas reikalauja koordinuoti atskirų šalių socialinės apsaugos sistemas, kurio esmė - migruojančių tarp valstybių asmenų ar gyvenančių vienoje valstybėje ir teisėtai dirbančių kitoje valstybėje darbuotojų socialinių garantijų išsaugojimas. Šių klausimų sprendimas vykdomas sudarant tarpvalstybines sutartis. Lietuvos SADM tarpvalstybinius santykius socialinės apsaugos srityje stengiasi sureguliuoti pirmiausia su tomis šalimis, tarp kurių vyksta intensyvi žmonių migracija. Tai pirmiausia pasakytina apie Baltijos regiono šalis. Sutarčių tarp šių šalių pasirašymui yra svarbus 1994 m. Taline pasirašytas memorandumas. Jį pasirašė Latvijos gerovės ministerijos, Lietuvos sveikatos apsaugos ministerijos, Lietuvos socialinės apsaugos ir darbo ministerijos ir Estijos socialinių reikalų ministerijos vadovai. Socialinės politikos prioritetais pasirašytame memorandume numatyta: socialinis draudimas ir socialinė apsauga, sveikatos apsauga ir darbo rinka. Pagrindiniais bendrais tikslais tarp Baltijos šalių socialinio draudimo ir socialinės apsaugos sferoje yra problemų, susijusių su skurdu ir atskirų žmonių grupių socialine diferenciacija sprendimas; sukūrimas visaapimančios ir efektyvios socialinio draudimo bei socialinio aprūpinimo sistemos, atitinkančios ekonominį šalių išsivystymo lygį, bendrų socialinių garantijų kriterijų sukūrimas, nepaisant skirtingų socialinio draudimo schemų; sąlygų sukūrimas privačioms draudimo sistemoms, papildančioms privalomąjį socialinį draudimą ir kt. Bendradarbiaujant sveikatos apsaugos srityje, Baltijos šalys numatė pirminėje sveikatos apsaugos grandyje taikyti bendrąją praktiką, akredituoti sveikatos apsaugos priemones, plėsti ligoninių tinklą ir jų finansavimą, tobulinti mokymo programas. Darbo rinkos srityje šalys priėjo prie vieningos išvados, kad didėjant nedarbo lygiui, darbo rinkos plėtimas už nacionalinių ribų yra neišvengiamas procesas. Todėl susitarė: plėtoti tarptautinio pasikeitimo informacija ir bendradarbiavimo tarp darbo biržų galimybes; užtikrinti pažymų, diplomų ir kt. dokumentų, kurie suteikiami kiekvienoje Baltijos šalyje, galiojimą; kovoti su struktūriniu ir ilgalaikiu nedarbu taikant profesinio mokymo bei perkvalifikavimo sistemas, skatinti smulkų verslą kaip nedarbą mažinančią priemonę. Realizuojant Baltijos šalių memorandumo socialiniais klausimais nuostatas, plečiamas tų šalių bendradarbiavimas, sudaromos sutartys, kuriomis garantuojama migruojančių ar vienoje valstybėje nuolat gyvenančių ir kitoje valstybėje dirbančių asmenų socialinė apsauga. Sudarytos Lietuvos - Latvijos (įsigaliojo nuo 1995 02 01), Latvijos - Estijos (1997 02 01) ir Lietuvos - Estijos (įsigaliojo nuo 1997 02 10) sutartys. Atsižvelgiant į pasikeitusius įstatymus, parengta nauja Lietuvos sutarties su Latvija redakcija, kuri artimiausiu metu bus aptariama su Latvijos ekspertais. Šios sutartys yra kompleksinės. Jos apima medicinos pagalbos teikimą, ligos ir motinystės pašalpas, senatvės, invalidumo, maitintojo netekimo (našlių ir našlaičių) pensijas, išmokas dėl sužalojimo darbe ir profesinės ligos, bedarbio, šeimos, laidojimo pašalpas sutartis pasirašiusių šalių gyventojams. Migrantų socialinė apsauga su pilietybe nesiejamos. Pagrindinis išmokų (pensijų, pašalpų ir kt.) kriterijus - socialinio draudimo įmokos ir jų mokėjimo trukmė ar nuolatinio gyventojo statusas. Kai pensija yra paskirta pagal vienos valstybės įstatymus ir asmuo persikelia gyventi į kitą valstybę, ją toliau moka paskyrusioji valstybė (išmokų eksportas). Lietuvoje gyvenančiam pensininkui(-ei) pensija tokiu atveju yra mokama litais pagal Latvijos banko nustatytą lato ir lito kursą, pervedant ją SODROS dispozicijon ir išmokant pensininkams pagal jų gyvenamąją vietą. Jei asmuo turi draudimo stažą pagal abiejų valstybių įstatymus, jis (ji) tampa abiejų valstybių pensininku. Beje, dėl tarpvalstybinių sutarčių netobulumo atsitinka taip, kad kai kurios migruojančių piliečių grupės negali pasinaudoti joms priklausančiomis išmokomis, kurios pagal įstatymą siejamos su nuolatinio gyventojo statusu. Šiuo statusu remiasi Lietuvos - Latvijos sutartis, kurioje nurodyta, jog šeimos pašalpos skiriamos ir mokamos pagal tos valstybės, kurioje nuolat gyvena šeimos, įstatymus ir iš jos lėšų. Latvijoje įteisinus laikinojo gyventojo statusą (5 metai), ji laikinai gyvenantiems joje Lietuvos piliečiams nemoka pašalpų už vaikus. Siekiant apsaugoti žmonių teises, "nuolatinio gyventojo" sąvoka sutartyje turėtų būti pakeista "legaliai gyvenančio" sąvoka, nes laikinai gyvenantis yra ir legalus gyventojas. Beje, pagal Europos šalių sutartis išmokų mokėjimas yra siekamas ne su nuolatinio gyventojo statusu, bet su legaliai gyvenančio piliečio statusu. Vėliau pasirašant Lietuvos - Estijos sutartį, šis nesusipratimas ištaisytas, naudojant "legaliai gyvenančio" sąvoką. Tokiu atveju Lietuvos ar Estijos piliečiai laikinai, bet legaliai gyvenantys šiose šalyse, turės teisę gauti atitinkamas socialines išmokas. Be Baltijos valstybių Lietuva yra pasirašiusi terminuotas sutartis dėl pensijų mokėjimo su Baltarusija ir Ukraina. Atitinkamai nuo 1999-ųjų ir 2000-ųjų metų su šiomis šalimis bus parengtos naujos sutartys, kuriose bus išplėsta jų veikimo sfera. Taip pat galioja laikinas susitarimas tarp Lenkijos - Lietuvos dėl paskirtų pensijų mokėjimo. Abipusio piliečių įdarbinimo srityje galioja sutartys su Lenkija, Ukraina ir Baltarusija. Baigiama derinti tokia sutartis su Rusija. Sutarčių sudarymas ir socialinės apsaugos sistemų koordinavimas tarp atskirų valstybių ne tik sprendžia tų šalių gyventojų socialinių garantijų bei socialinės apsaugos klausimus ir sudaro didesnes galimybes sugrįžti į Lietuvą buvusiems tremtiniams ir kitiems žmonėms, bet ir yra svarbus žingsnis kelyje į Europos integraciją. Leonilija PERMINIENĖ Socialinių mokslų daktarė 1996 m. geriausias rajono ūkininkas TRAUKOS LAUKE TARP VILNIAUS IR PABRADĖS Taisyklė ar ne, kad traukos jėga - jaunystės požymis? Vidas Mateika savo gyvenimui šios taisyklės netaiko. Kur šiandien jo bendraamžiai, su kuriais mokėsi mažoje Paąžuolių aštuonmetėje? Visi, kiek gabesni ir mažiau gabūs, kabinosi į proftechnines ir žemės ūkio mokyklas ir bėgo į... miestą. Arčiausiai namų buvo Pabradė arba Vilnius. Iš kaimo bernelių pravažinėtų vėžių ir jis pats neturėjo iškrypti. Bet išėjo kitaip. Kai prasidėjo žemės ūkio reforma, jo tėvas paliko sodybą kaime ir išsikėlė į Pabdarę, o jis tik vienoje darbovietėje, buvusiam Vorėnų kolūkyje spėjo parodyti naujutėlį LŽŪA agronomo diplomą, gautą 1988 m. po neakivaizdinių studijų, ir netikėtai pakliuvo į ką tik priimto Valstiečių ūkio įstatymo traukos lauką... Ir tapo ūkininku. Geriau nei tėvai jį suprato močiutė Genoefa Kerulienė, nes būtent jai su vyru Antanu teko 1936 m. atsikelti čia į vienkiemį. Čia ji ir baigė paskutiniu atodūsiu savo gyvenimą, palikdama po savęs vaikaitį Vidą, jo žmoną Janiną ir provaikaičius Arnoldą ir Aivarą. - Vienui vieni, - kartoja Vidas, nors iš tikrųjų ne jis, o Janina turėtų jaustis vienui viena. Tą dieną, kai lankėmės pas Mateikas, šienapjūtė dar nebuvo pradėta, žemės ūkio technikos aikštelėje triūsė du kaimynai, "barteriniai', kaip pavadino juos Vidas, paaiškindamas, jog jis labiau pasitiki daug metų dirbusiais mechanizatoriais nei savimi. Barterio esmė yra ta, kad mechanizatorius praktikas Henrikas Mackonis padeda jam, Vidui, o Vidas jam suteikia galimybę naudotis savo technika talkininko žemėje. O kodėl Vidas paskutinėmis birželio dienomis, kai Rytų Lietuvoje smarkiai lijo ir lijo, nevaikščiojo rūškanas, iškvotėme nesunkiai. Pirmiausia jis jau buvo apsisprendęs žolę silosuoti. Privataus ūkio sąlygomis nebandęs, bet jau turėjo įsigijęs konservantų ir šiaip pasiruošęs be aimanų priimti beveik tradicinę dangaus nemalonę - septynis miegančius brolius. Bet šįmet kas anksčiau sutvarkė šieną, tas ėmė prašyti dangaus lietaus. Antra, dėl ko Vidas Mateika neskuba iš karto kaltinti valdžių, kaip tai daro be išimties visi ūkininkai. Tai tam tikra ūkininkavimo analizė, kurią jis padarė birželio mėnesį lankydamasis Danijoje. Važiavo ten neatsitiktinai, o kaip 'Metų ūkininko" Molėtų rajono konkurso nugalėtojas. Žemės ūkio konsultavimo tarnyba ir Ūkininkų sąjunga tik po pusmečio įvykdė savo pažadą - rajonų konkurso nugalėtojus ūkininkus išvežti pasižmonėti į kurią nors senas žemės ūkio tradicijas turinčią šalį. Vidas grįžo iš Danijos ir "inventorizavo" savo ūkininkavimą. Jis pagal danų ūkininko standartus tikrai negali skųstis, kad jo laukai (be 20 paveldėtų ha, 70 ha dar nuomoja iš mieste gyvenančių savininkų) yra per toli nutolę nuo sodybos. Danijos ūnininkas, įsitikino jis, taip pat važiuoja 2-3 kilometrus. Ir stambių ūkininkų joje ne tiek daug, kaip bandoma įtikinti lietuvius, siūlant stambinti ūkius. Ir pagaliau danai neskuba steigti smulkių pieno perdirbimo įmonių, kaip įtikinėja savo narius Ūkininkų sąjunga, nes Danijoje visus pieno gamintojus aptarnauja du dideli pieno perdirbimo koncernai. Vidui didelė utopija susitarti su AB "Vilniaus pienas", kuriam jis parduoda žaliavą, kad kredituotų jį normalesnėmis nei bankas sąlygomis. Tačiau, mosteli ranka - ką bekalbėti apie kreditus, jei pieno perdirbimo pramonė įprato būti "kredituojama" gamintojų. O AB "Giestė" bankrotas nusinešė ir Mateikų 1,5 tūkst. litų. - Beveik palaidoti tie pinigai - kalba Vidas, nes šiek tiek geriau už savo kaimynus nutuokia, kad "Giestė", nors nebuvusi kažkam rimta konkurentė, tačiau patekusi į konkuruojančių firmų - AB "Biržų pienas" ir AB "Vilniaus pienas" traukos lauką, jame turėjo dingti kaip Bermundų trikampyje. Trečia, Danijoje, laisvoje šalyje, Vidas regėjo laisvės ir protingų suvaržymų derinį. Pavyzdžiui, ne bet kas, įsigijęs ūkį, turi teisę jį administruoti.Net jei būtum to ūkio savininkas, be žemės ūkio mokslo diplomo negali tvarkytis. Gamybos reikalus tvarko ten diplomuoti ūkininkai arba tokie yra samdomi savininkų. V. Mateika minėjo šio rajono Joniškio seniūnijoje ne vieną atvejį, kai buvę miesto gyventojai, neturintys žinių apie žemės ūkį, į jį įdėjo visas lėšas už parduotus mieste butus ir... sužlugo. Galbūt turtingoje Vidurio Lietuvoje ar Suvalkijoje stambaus projekto realizavimas mažiau rizikingas, o čia, Rytų Lietuvoje, kalvotoje, ežerų, upelių, raistų nudygsniuotoje žemėje, šeimininkauk įsisavindamas po lauką. Nedaug kas iš suvalkiečių pasakytų, kad V. Mateikos ūkis yra laimingųjų, melioruotų ūkių kategorijos. Jei ne vienas pagilintas, o kitas naujas tvenkinys, nelabai pastebėtum melioracijos pėdsakus, nes molingos kalvos jau po dengiamąja javų skraiste. Pasėlius spėjo nupurkšti prieš kelionę į Daniją. Vidas savo ūkio neklasifikuoja pagal įprastus požymius - specializacijos, ekologinio ekstensyvaus ar intensyvaus ūkininkavimo. Sako, kad tai esąs Pietryčių regiono - tarp Pabradės ir Vilniaus - tipiškas ūkis. Grūdų sėja tik gyvulininkystės reikmėms. Karvių telaiko šešias, bekonų išaugina tiek, kiek turi užsakymų iš Vilniaus ir Pabradės. Kodėl? Todėl, kad šiandieninis pirkėjas rajone yra nemokus, perdirbimo pramonės vadybininkai greiti tik pasiimti gyvulį, bet ne sumokėti už jį. O Pabradėje ir Vilniuje gyvenantys pažįstami, iš šių apylinkų kilę žmonės, suranda pas Mateiką kelią būtent tada, kai bekonas priauga užsakytą svorį. Ir pinigai, be abejo, - iš rankų į rankas. Kaip panaudos iš suirusios Joniškio žemės ūkio bendrovės nupirktą Gackiškių gyvulininkystės fermą, šiandien jau nebežino. Ji yra už poros kilometrų nuo namų, ir, vos pradėjęs ką nors daryti, jis turės samdyti sargą. Sargai, beje, patraukliausia šioje vietovėje profesija, nes už 20 Lt dienai pasamdyti vasarą žmogų, galintį nuravėti daržą, padėti jaunajai šeimininkei Janinai pašerti gyvulius, sunku, labai sunku. Vienintelis būdas pritraukti darbo jėgą - ūkininko traktorius, kombainas, purkštuvas ir kita technika, kuri ir priverčia kaimynus ateiti talkon. Tačiau tikrojo kooperatyvo, kai piniginio įnašo dydis nulemia kiekvieno balso svorį, bijoma, kaip ir visur Lietuvoje. Vidas nesugebėjo įkalbinti net kitų rimtesnių ūkininkų, savo kaimynų, kad pirktų kartu purkštuvą - vienam jam pirkinys per brangus. Deja, kaimynai, atsisakę pirkti, neatsisako prašyti V. Mateikos, kai ir jiems reikia purkšti pasėlius. Bet tos "gudrybės" gimė ne kaimiečių galvose. Jos nužiūrėtos iš aukščiau. Visi, kas suvokia dabartinę žemės ūkio būklę, mato, kaip apstumdomas, netiesiogiai, žinoma, ūkininkas banke, kaip iš aukšto žiūri į jį valdininkas, nematydamas žmogaus, o tik įkyrų prašytoją. Taip, deja, ir plinta toks požiūris: ir vertikaliai, ir horizontaliai. Jei tau patinka vargą vargti paveldėtoje žemėje, tai vark, o mes, kaimynai, pažiūrėsime, kas iš to išeis. Bet, laimė, yra žmogus, kuris tiki Vido pasirinkimu, kuris nebijo užgriūvusių darbų naštos. Tai jo žmona Janina, kuri turi, be privalomų melžėjos, gyvulių šėrėjos darbų, priskusti kibirus bulvių talkininkams, prižiūrėti šiltnamius, užgesinti iškilusį Aivaro ir Arnoldo konfliktą. Ji neleidžia Vidui nuleisti rankų, atsisakyti išnuomotos žemės ir laukti byrančių iš dangaus subsidijų ir kitokios manos. Subsidijomis nelyja, jų versmės seniai užako, ir lieka tik laisvo žmogaus apsisprendimas - būti čia ar nebūti - ir kokia to apsisprendimo kaina. Retsykiais ištrūkę į Pabradę iš savojo traukos lauko, jis jaučia tą jėgą, kuri grąžina atgal, kuri nesėkmės atveju rankas kojas paverčia švinu, bet kuri taip pat gali šviną perlydyti į visaapimančią palaimą, vos kojos paliečia tavo žemę. NIJOLĖ ANTANAVIČIENĖ <doc> Ūkininkavimo mokykla ORGANINIŲ TRĄŠŲ PANAUDOJIMAS EKOLOGIŠKAME ŪKYJE Natūraliam landšaftui būdingos sąveikos augalų ir gyvųjų organizmų bendrijos. Jos pasisavina būtinus elementus ir grąžina juos į dirvožemį sunykdamos, todėl cheminių elementų pusiausvyra išlieka stabili. Ūkiuose auginami augalai suvartoja daug cheminių elementų, derlius nuimamas, ir didelė jų dalis nesugrįžta į dirvožemį. Kuo derlius didesnis, tuo daugiau elementų išnešama, ir todėl pamažu atsiranda vienokių ar kitokių jų stygius. Šį trūkumą ne visada gali kompensuoti net ir kruopščiai parinkta sėjomaina. Todėl ūkininkaujant būtina racionaliai naudoti trąšas. Ekologiškame ūkyje galima naudoti visas organines trąšas, sukauptas savame arba kitame ekologiškame ūkyje: gyvulių ir paukščių mėšlą; srutas; augalų liekanas ir žaliąją trąšą; šiaudus ir nužievinimui naudojamas medžiagas; kompostus. Gali būti įvežtos ir iš kitų ūkių bei įmonių šios organinės trąšos: mėšlas (išskyrus specializuotų didelių ūkių mėšlą, kurį naudoti draudžiama); šiaudai, neapdoroti cheminėmis medžiagomis; pjuvenos, medžio drožlės ir žievės, jei mediena nebuvo apdorota sintetinėmis cheminėmis medžiagomis; kompostai, jei nebuvo naudoti sintetiniai priedai; maisto pramonės atliekos be sintetinių priedų; durpės be sintetinių priedų; kraujo, mėsos, kaulų, plunksnų miltai, neturintys sintetinių priedų. Nurodytų trąšų kokybė turi būti patikrinta. Kadangi šių trąšų kokybę sunku tiksliai įvertinti, todėl geriausia naudoti trąšas, sukauptas tik ekologiškame ūkyje. Organinių trąšų reikšmė dirvoje yra įvairiapusė. Visų pirma su organinėmis trąšomis įnešame į dirvą visas svarbiausias pagrindines augalų maisto medžiagas: azotą, fosforą, kalį, kalcį, taip pat beveik visus mikroelementus. Be to, su organinėmis trąšomis į dirvą patenka fermentai, vitaminai, auksinai, antibiotikai, gana daug mikroorganizmų. Su 40 tonų gero mėšlo į hektarą patenka apie pusę tonos gyvų mikroorganizmų, kurie suardo iki mineralinių junginių ne tik organines trąšas, bet ir dirvoje likusias augalines liekanas. Nuo mėšlo gerėja dirvožemio struktūtra, fizinės bei biologinės savybės, didėja maisto medžiagų ištekliai. Su 40 tonų kraikinio galvijų mėšlo į hektarą patenka apie 200 kg azoto (N), 100 kg fosforo (P2O5) ir 240 kg kalio (K2O), 280 kg kalcio (Ca), 120 g magnio (Mg), 150 g boro (B) ir kt. Tačiau šios maisto medžiagos savo efektyvumu augalams nėra visiškai ekvivalentiškos atitinkamų mineralinių trąšų maisto medžiagoms. Užsienyje (Vokietijoje, Didž. Britanijoje, JAV) organinėms trąšoms įvertinti vartojami vadinamieji "Mineralinių trąšų ekvivalentai". Tai yra maisto medžiagų (N, P, K) išnaudojimo iš organinių trąšų santykinis palyginimas su jų išnaudojimu iš mineralinių trąšų. Pavyzdžiui, nustatyta, kad kraikinio mėšlo ekvivalentas azotui yra 0,62, tai reiškia, kad 1 kg azoto, esantis mėšle, savo efektyvumu augalams yra lygus 0,62 kg azoto, esančio mineralinėse trąšose. Toks organinių trąšų įvertinimo ekvivalentas padeda subalansuoti augalų tręšimą, padeda palyginti vieną organinę trąšą su kita (žr. lentelę). Nustatyta, kad apie 75 proc. įneštų organinių trąšų mineralizuojasi ir tik ketvirtadalis to kiekio papildo dirvoje esantį humusą. Apskaičiuota, kad javų hektaras sumažina dirvožemio humuso atsargas 0,8-1 tona, kaupiamųjų - 1,4-2 tonomis. O daugiamečių žolių hektaras humuso išteklius padidina 1-2 tonomis. Vienai tonai sunaudoto humuso atstatyti reikia 7-8 tonų gero kraikinio mėšlo. Mėšlo kokybė priklauso nuo gyvulių rūšies, pašarų, kraiko, mėšlo kaupimo būdų, perpuvimo laipsnio. Gyvulių, šeriamų tokiais pašarais, kuriuose gausu augalams reikalingų maisto medžiagų, mėšlas būna geros kokybės, o šeriamų menkais pašarais - mėšlas blogos cheminės sudėties. Mėšlas be kraiko arba su labai jo mažu kiekiu būna vandeningas. Amonifikuojančių mikroorganizmų atpalaiduotas amoniakas, kai jis nesugeriamas kraiko, išsiskiria į orą, dėl to padidėja azoto nuostoliai. Ant gerai sugeriančio drėgmę bei amoniako dujas ir turinčio daug augalams reikalingų maisto medžiagų kraiko stovintys gyvuliai primina daug ir gero mėšlo, priešingai - kreikiant menkaverčiu kraiku, mėšlas būna blogos kokybės. Daugiausia drėgmės ir dujų sugeria durpinis kraikas. Po jo - šiaudų kapojų ir medžių lapai, treti - sveiki javų šiaudai, ankštinių virkščios ir sausi bulvienojai. Kraikui skirti šiaudai turi būti susmulkinti 10-15 cm ilgio kapojais. Toks kraikas ne tik sugeria daugiau drėgmės, amoniako, bet ir būna vienodesnis, lygiau iškratomas ir apariamas, yra efektyvesnis. Tokį mėšlą lengviau sumaišyti su kitomis komposto dalimis, todėl kompostai būna geresnės kokybės, greičiau perpūva. Tinkamiausios kraikui tokios durpės, kurių susiskaidymo laipsnis ne didesnis kaip 25-30 proc., - o drėgnumas - 30-55 proc. Viena dalis šiaudų kraiko gali sorbuoti dvi-tris dalis skysčių, žemapelkių durpių - 4-7, o aukštapelkių durpių - 10-15 dalių. Samaninių durpių kraikas trukdo vystytis juodligės, bruceliozės, paratifo ir kitoms infekcines ligas sukeliančioms bakterijoms. Pagal susiskaidymą mėšlas skirstomas į šviežią, pusiau perpuvusį, perpuvusį ir puvenas. Šviežio, mažai suskaidyto mėšlo kraiko šiaudų spalva ir stiprumas dar nepakinta. Tokio mėšlo vandens ekstraktas yra raudonai geltonas ar žalias. Pusiau perpuvusio mėšlo šiaudai nebestiprūs, tamsiai rusvi. Tokio mėšlo vandens ekstraktas tirštas, juodas. Pusiau perpuvęs mėšlas, lyginant su šviežiu, sveria 20-30 proc. mažiau, bet jame yra daugiau augalų maisto medžiagų. Perpuvęs mėšlas tinka dirvožemiui tręšti, todėl jį kompostuoti netikslinga. Jis yra visiškai suskaidytas, jame nematyti kraiko liekanų, vandens ekstraktas bespalvis. Jo svoris būna sumažėjęs 50 proc. Jei mėšlas yra nekompostuojamas, bet apariamas šviežias, tai pirmaisiais metais augalai iš mėšlo paima 15-30 proc. azoto, 20-30 proc. fosforo ir apie 60 proc. kalio. Antraisiais ir trečiaisiais metais fosforo ir kalio sunaudojama mažiau, o azoto - kiek daugiau. Per visą mėšlo veikimo laiką augalai įsisavina apie 50-60 proc. azoto, iki 50 proc. fosforo ir iki 80 proc. kalio. Vidutinė mėšlo norma yra 40 t/ha. Tačiau mėšlo norma ir tręšimo juo periodiškumas priklauso nuo kraiko rūšies, sėjomainos ir kt. Durpiniame mėšle daugiau azoto, bet mažiau fosforo. Dirvoje jis mineralizuojasi lėtai, nes kraikui naudojamos žemutinio tipo durpės pasižymi biologiniu inertiškumu ir didesniu nehidrolizuojamų likučių kiekiu. Tręšiant durpiniu mėšlu, dirvožemyje organinių medžiagų susikaupia 12-15 proc. daugiau, nei tręšiant šiaudų mėšlu. Pastarojo huminifikacija vyksta lėčiau, negu durpinio mėšlo, o mineralizacija - greičiau. Todėl ir jo įtaka derliui kiek ryškesnė. Dažniausiai pasitaikančios mėšlo kaupimo ir naudojimo klaidos: Mėšlas laikomas netvarkingose rietuvėse, neapdengtas durpėmis ar kita medžiaga; blogai iškratomas, kai kraikui naudojami nesmulkinti šiaudai; iškračius - ilgai neapariamas; tręšiama per didelėmis mėšlo normomis; blogai įterpiamas (sekliai arba per giliai). Žalioji trąša - sideratai - tai augalų žalioji masė, apariama trąšai tame pačiame lauke, kuriame buvo auginama, arba gali būti atvežama ir iš kito lauko. Šiam tikslui geriausiai tinka ankštiniai augalai: lubinai, seradėlės, esparcetai, barkūnai. Jie labai padidina azotą dirvožemyje. Jų ilgos šaknys sugeba paimti fosforą ir kalį iš gilesnių dirvožemių sluoksnių, todėl armenyje pagausėja ir šių maisto elementų. Žaliajai trąšai auginami ir neankštiniai augalai - rapsai, aliejiniai ridikai, garstyčios arba ankštinių ir javų mišiniai. Auginant trąšai ankštinius augalus viename hektare apariama 35-45 tonos žaliosios organinės masės. Joje azoto yra beveik tiek pat kaip ir mėšle, o fosforo ir kalio kiek mažiau. Lyginant su kitomis organinėmis trąšomis, žalioji trąša daug greičiau suyra. Iš jos augalų sunaudojamo azoto koeficientas yra dvigubai didesnis. Irstant sideratų organinei medžiagai, dirvožemyje pagausėja anglies rūgšties, suaktyvėja mikroorganizmų veikla. Žalioji trąša, kaip ir kitos organinės trąšos, pagerina dirvožemio agrochemines ir fizikines savybes. Ji yra ypač tinkama rūgščių, mažai elementų turinčių smėlio ir priesmėlio dirvožemių derlingumui didinti. Žaliajai trąšai auginamų augalų yra daug, todėl jų pasirinkimas priklauso nuo sėklų kainos, sėjos laiko ir augalo vegetacijos trukmės. Sėjomainoje, kur auginami žaliajai trąšai augalai, mažiau būna piktžolių, augalų kenkėjų ir ligų. Dažniausiai žaliajai trąšai auginami vienamečiai ir daigiamečiai lubinai, seradėlės ir barkūnai. Visos lubinų rūšys išaugina daug žaliosios masės ir sukaupia daug azoto netgi labai rūgščiame, mažai maisto elementų turinčiame smėlio dirvožemyje. Lubinus geriausia aparti tada, kai ant pagrindinio stiebo susidaro blizgančios ankštelės. Žaliajai trąšai vienamečius lubinus galima auginti kaip pagrindinę kultūrą - beveik visą vegetacijos laiką ir kaip tarpinę, kai jie įsėjami į javus arba pasėjami nupjovus anksti pribręstančius augalus. Daugiamečiai lubinai dažniausiai nupjaunami ir panaudojami kitam sklypui patręšti, tačiau jie gali būti užarimai ir tame pačiame lauke. Seradėlės - drėgmę mėgstantis ankštinis augalas. Geriausiai auga silpnai rūgščios reakcijos lengvos mechaninės sudėties dirvoje. Jei trūksta drėgmės, įsėlinės seradėlės auga blogai ir jų derlius būna mažas. Seradėlių pirma žolė gali būti naudojama pašarui, o atolas - žaliajai trąšai. Vienamečiai ir dvimečiai baltažiedžiai ar geltonžiedžiai barkūnai gerai auga kalkintuose dirvožemiuose. Barkūnai labai gerai pakenčia sausras ir todėl gali būti vertinga trąša netgi esant silpnai išsivysčiusiai jo antžeminei daliai. Baltažiedžiai barkūnai yra derlingesni, bet geltonžiedžiai anksčiau subręsta. Žaliajai trąšai labiau tinka auginti dvimečius barkūnus. Pirmaisiais metais auga prastai, o kitais - pražysta daug greičiau nei kiti ankštiniai augalai. Todėl barkūnai anksti nupjaunami, o ataugę - apariami trąšai. Žaliajai trąšai auginami neankštiniai augalai dirvožemyje sukaupia nedaug azoto bei kitų maisto elementų. Tačiau jie pagerina dirvožemio fitosanitarinį būvį, agrochemines ir fizikines savybes, pagausina humuso. Durpės. Durpynai (ir durpės) skirstomi į tris tipus: aukštapelkes, žemapelkes ir tarpinio tipo pelkes. Aukštapelkės formuojasi aukštose vietose. Jas drėkinančiame vandenyje yra nedaug mineralinių medžiagų, todėl šiose durpėse mažai pelenų. Žemapelkės formuojasi žemose vietose, gruntiniame vandenyje daug mineralinių medžiagų, todėl jų durpės peleningos. Durpių agrocheminė vertė labiausiai priklauso nuo jų botaninės sudėties, susiskaidymo, peleningumo, maisto medžiagų kiekio, rūgštumo, drėgmės imlumo. Botaninė sudėtis - svarbus agrocheminis durpių kokybės rodiklis. Pavyzdžiui, samaninėse aukštapelkių durpėse labai nedaug maisto medžiagų, jos beveik nepeleningos, rūgščios reakcijos, mažai susiskaidžiusios. Jeigu durpėse yra žolių ar medžių liekanų - tai žemapelkių durpės. Iš trijų maisto medžiagų (N, P, K) durpėse daugiausia yra azoto: aukštapelkių absoliučiai sausoje medžiagoje - nuo 0,7 iki 1,5 proc., žemapelkių - nuo 2,5 iki 3,5 proc. Tačiau didžioji durpių azoto dalis augalams neprieinama. Durpės mineralizuojasi lėtai. Susiskaidžiusiose durpėse yra ne daugiau kaip 0,09 proc., o sausose aukštapelkių - 0,03 proc. amoniako azoto. Todėl durpės kompostuojamos su mėšlu, srutomis, fekalijomis. Absoliučiai sausose durpėse fosforo kiekis svyruoja nuo 0,05 proc. (aukštapelkių) iki 0,6 proc. (žemapelkių). Kalio durpėse mažai, absoliučiai sausoje masėje - 0,05-0,2 proc. Durpės, kuriose yra 5-25 proc. humuso, vadinamos mažai susiskaidžiusiomis. Jas reikia naudoti kraikui. Turinčios 25-40 proc. humuso, yra vidutiniškai susiskaidžiusios, o turinčios daugiau kaip 40 proc., gerai susiskaidžiusios. Tokios durpės tinka kompostams gaminti. Durpės, kurių pHKCl 5,5, netinka tiesioginiam tręšimui, todėl jas būtinai reikia kompostuoti su mėšlu arba kalkėmis, pelenais arba kaulamilčiais. Su kalkėmis, kaulamilčiais arba pelenais geriausia kompostuoti durpes, kurių pH 5, peleningumas - 10 proc., o susiskaidymas - 25-40 proc. Su mėšlu, srutomis, fekalijomis ir augalų liekanomis gali būti kompostuojamos visų rūšių durpės. Kompostuojamos durpės turi būti gerai išdžiovintos (maždaug 60-65 proc. drėgnumo). Tinkamiausias laikas jas ruošti - vasarą. Tada jos greitai ir gerai išdžiūsta, išsivėdina ir subyra į smulkius trupinėlius. Kompostai. Ūkyje be kompostų išsiversti neįmanoma, nes ir vienur, ir kitur atsiranda įvairių šiukšlių (sugedusių šiaudų, siloso, nuokulų bei sodo piktžolių), kurios gadina vaizdą bei teršia aplinką. Geriausias būdas jomis atsikratyti bei išvalyti aplinką - sukompostuoti. Ruošiant kompostą krūvos apačioje verta paskleisti 20-30 cm durpių sluoksnį. Ant jo nestorais, 15-20 cm sluoksniais, kraunamos kompostuojamos medžiagos ir durpės. Neturint durpių, galima užpilti žemės sluoksnį. Žemė turi sudaryti ne mažiau kaip 10 proc. komposto. Taip sukrautuose krūvos sluoksniuose greičiau dauginasi organinę medžiagą skaidantys mikroorganizmai. Labai gerai, kai 20 proc. ir daugiau komposto masės sudaro gyvulių mėšlas. Atviros rietuvės didžiausias plotis - 1,5-2 m, aukštis - 1-1,2 m, o ilgis priklauso nuo komposto kiekio ir vietos. Geriausia krauti po keturis atliekų ir durpių ar žemės sluoksnius. Viršutinis sluoksnis - 10 cm durpių (arba žemės). Jeigu kompostuojamos sausos medžiagos, rekomenduojama jas sudrėkinti vandeniu, kad turėtų 40-50 proc. drėgmės. Kad komposto krūvos greičiau subręstų, susimineralizuotų, jas reikia palieti vandeniu arba srutomis ir pravėdinti perkasant kastuvu (mažesnes krūvas) arba perstumiant buldozeriu iš vienos vietos į kitą, tuo pačiu sumaišant atskirus krūvos sluoksnius. Kiekvienas ūkininkas, naudodamas organines trąšas, laukia ne tik gausesnio derliaus, bet ir ekonominės naudos. Siekiant pastarojo tikslo reikia visus su tręšimu susijusius darbus atlikti racionaliai, parinkti tinkamiausias kraiko rūšis ir normas, naudoti pigiausią techniką, tręšti didžiausią ekonominį efektą duodančiomis normomis. Tik visur ir viską taupant, galima gauti ir derliaus priedą, ir ekonominę naudą. Dr. JONAS KUČINSKAS Dr. ALGIMANTAS ŽEMAITIS <doc> GRŪDŲ VENTILIAVIMO BOKŠTAI Retas ūkininkas turi svirną, kuriame galėtų išdžiovinti grūdus ir kitaip juos tinkamai paruošti ilgesniam laikymui. Be svirnų jokiu būdu neišsiversime, nes mūsų krašte neretos ir lietingos javapjūtės. Tad, kokius svirnus geriausia statyti. Bene sudėtingiausia grūdus išdžiovinti. Visiems aišku, jog drėgnų grūdų laikyti negalima. Todėl didelė dalis grūdų derliaus iš laukų buvo vežama tiesiai į elevatorius. Tačiau dabar tokia galimybė labai sumažėjo. Statistikos duomenimis, šiemet javų turime pasėję truputį daugiau kaip milijoną hektarų. Tuo tarpu grūdų supirkimo kvota yra vos 350 tūkstančių tonų. Netgi esant visiškai menkam derlingumui (2 t/ha), elevatoriai derlių supirks tik nuo vieno šeštadalio javų pasėlių ploto. Vadinasi, ūkiuose liks apie penkis šeštadalius derliaus, kurį reikės apdoroti ūkininkams. Todėl akys krypsta į dar išlikusius bendrovių 2000 mechanizuotų svirnų, kad juose būtų galima appdoroti ne tik bendrovių derlių, bet, sudarius sutartis, ir ūkininkų grūdus. Gaila, kad prieš javapjūtę tik apie pusantro šimto šių svirnų buvo tvarkingi. Kituose dažniausiai sugedę džiovinimo įrenginiai. Apdorojant grūdus šiuose bendrovių svirnuose, irgi atsiranda problemų. Mat ne visi ūkininkai vienu metu nuima tuos pačius javus, o paruošti technologines linijas kitiems javams sugaištama daug laiko. Be to, reikia nustatyti atvežtų grūdų drėgnumą bei švarumą, o tam bendrovės neturi įrangos. Todėl daugelis ūkininkų, ir neturėdami tinkamų svirnų, stengiasi grūdus apdoroti savame ūkyje. Tai neprastai pavykdavo, nes pastaruosius kelerius metus derliui doroti buvo palankios sąlygos. Iš laukų buvo atvežami tokie grūdai, kurių visiškai nereikėjo džiovinti arba tereikėjo labai nedaug. Todėl ūkininkai derlių paruošdavo laikymui ir neturėdami tam pakankamai įrenginių. Tačiau derliaus nuėmimo sąlygos ne visada bus tokios palankios, todėl galime patirti didžiulių nuostolių. Ūkininkai teigia, kad jie javus pjauna tada, kai orai giedri ir grūdai esti sausi. Tačiau tai ne visuomet bus įmanoma. Nors kombainų šalyje beveik nesumažėjo, tačiau jų techninė būklė labai suprastėjo. Todėl vienas kombainas įveiks mažesnį javų plotą. O sudoroti reikia visus javus ir tai reikia padaryti laiku. Todėl gali prisieiti dirbti ir nepalankiomis sąlygomis. Tada grūdai gali būti labai drėgni. Tokius grūdus reikia tuoj pat valyti ir džiovinti, nes supilti krūvose ir neventiliuojami grūdai jau po 3,5-4 valandų pradeda kaisti ir gesti. Todėl auginantiems javus ūkininkams būtinai reikia įsirengti aktyvaus ventiliavimo sistemas. Priklausomai nuo ūkininko turimų medžiagų bei finansinių išteklių, aruoduose galima įsirengti ventiliacines kanalų sistemas arba perforuotas grindis. Perforuotos grindys yra tobulesnis įrenginys, nes vienodžiau paskirsto pro grūdus pučiamą orą, galima ventiliuoti ir plonu sluoksniu supiltus grūdus, mažesnius pačios sistemos pasipriešinimas pučiamam orui. Tačiau vien tik aktyvaus ventiliavimo sistemų įrengimas dar neišsprendžia visų problemų, nes reikalauja nemažų darbo sąnaudų. Kadangi derliaus nuėmimas nėra vienkartinis darbas, ūkininkai turės pasistatyti svirnus javų derliui apdoroti. Aišku, kad naujai statomi svirnai privalo turėti perspektyviausias technologijas ir įrenginius. Šiuo metu pasaulyje statomi svirnai, kuriuose vietoje aruodų su perforuotomis grindimis, naudojami ventiliavimo bokštai. Kuo jie pranašesni už aruodus su perforuotomis grindimis? Pirmiausia, ventiliavimo bokštai leidžia visiškai mechanizuoti grūdų apdorojimo darbus, nes juose grūdų nereikia lyginti. Iškraunami iš bokštų grūdai patys išbyra ir gali būti nukreipti į transportavimo priemones. Kadangi iš ventiliavimo bokšto grūdai išbyra savaime, juos džiovinimo metu galima lengvai perpilti iš vieno bokšto į kitą, tokiu būdu grūdus permaišant. Tai labai pagerina ypač drėgnesnių kaip 22 proc. grūdų džiovinimą. Mat ilgai džiovinami grūdai susispaudžia, atrodo lyg sulipę. Pro tokius sunkiau prasiskverbia pučiamas oras, susidaro drėgnų grūdų gniutulai, kuriuos aplenkia ventiliuojantis oras. Atsiranda grūdų gedimo pavojus. Perpilant grūdus susimaišo, ir jų maksimalus drėgnumas dėl grūdų hidroskopiškumo sumažėja. Todėl ir grūdų gedimo pavojus žymiai sumažėja, ir juos galima ilgiau džiovinti. Norint grūdus greičiau išdžiovinti, reikia didinti pro juos prapučiamo oro kiekį. Apskaičiuota, kad norint išdžiovinti 28 proc. drėgnumo grūdus pučiant pro juos atmosferinį orą, reikia, kad lyginamasis oro prapūtimas būtų ne mažesnis kaip 800-1000 m3/(t/h). Jeigu turim išvystantį 800 Pa slėgį ventiliatorių (VC4-75 Nr. 5), tai minėtą oro kiekį jis prapūs tada, kai grūdai aruode supilti ne storesniu kaip 0,8 l m sluoksniu. Tiek oro jis prapūs pro grūdus ir ventiliavimo bokšte, kai šio skersmuo bus 1,8-2 m, o vidinio vamzdžio skersmuo - 0,6 m. Bokštas, kurio išorinis skersmuo 2 m, užims 3,2 m2 grindų ploto. Jei bokšto aukštis bus 4,8 m, jame tilps apie 10 t grūdų. Tokį pat grūdų kiekį supilant 0,9 m storio sluoksniu, aruode reikės apie 15 m2 grindų ploto, tai yra apie 4,8 karto didesnio. Be to, ventiliavimo bokštuose neįmanoma didinti supilamų grūdų sluoksnio storio, vadinasi, juose nesumažėja oro lyginamasis prapūtimas ir neatsiranda pavojaus, kad grūdai ilgiau džius ir suges. Vienintelė ventiliavimo bokštų yda (lyginant su aruodais) yra ta, kad jie tinka naudoti tik technologinėse linijose, nes grūdams į juos supilti reikalingi atitinkami įrenginiai. Natūraliai kyla klausimas, kiek kainuos tokie bokštai? Kadangi tai išreikšti piniginiu vienetu yra keblu, nes medžiagų kainos nuolat kinta, tai padarysime lygindami, kiek pagrindinių medžiagų reikia ventiliavimo bokštui ir aruodui su perforuotomis grindimis įrengti. Paanalizuokime anksčiau minėtą 10 t talpos ventiliavimo bokštą ir tokios pat talpos aruodą su perforuotomis grindimis. Kad galėtume orą prapūsti pro grūdus, reikia perforuotos skardos arba sieto. Bokšto atveju vidiniam cilindrui reikia 9 m2 perforuotos skardos. Be to, perforuota skarda reikalinga ventiliavimo bokšto išorei, pro kurią išeitų iš grūdų oras. Čia tokios skardos reikia apie 13,4 m2. Tad iš viso ventiliavimo bokštui pagaminti reikia apie 22,5 m2 perforuotos skardos. Tuo tarpu aruodo su perforuotomis grindimis pakaks apie 15 m2. Bokšto išorinio cilindro sienelėms reikės apie 18,6 m2 ir grindims, kad oras neišeitų - 15 m2, iš viso apie 34 m2 lentų. Aruodo sienelės priklausomai nuo konstrukcijos, turės būti 1,5-2 kartus storesnės. Be to, reikės medienos perforuotoms grindims įrengti. Todėl galima teigti, kad aruodui įrengti reikės 1,5-2 kartus daugiau lentų. Kiek kainuos pastatas tonai grūdų laikyti ir džiovinti svirnuose su ventiliavimo bokštais ir aruodais su perforuotomis grindimis, galima bus pasakyti, kai bus paruošti svirnų projektai. Šiuo metu plinta skirti grūdams džiovinti 2 ir 2,7 m skersmens ventiliavimo bokštai su 0,6 m skersmens vidiniu perforuotu vertikaliu vamzdžiu. Bokštui grūdams laikyti (su lyginamuoju oro prapūtimu - 50-60 m3/(h/t) esti 3,3; 4; 4,7; 5,3; 6 m skersmens su 0,28 m vidiniu perforuotu vamzdžiu. Bokšto aukštį galima daryti nuo 2,4 iki 6 m ilginant 0,6 m žingsniu. Bokšto sudėtinės dalys ir veikimo principas parodytas paveiksle. Grūdai į bokšto piltuvą tiekiami tranpsorteriais ir tolygiai pasiskirsto bokšte. Oras į bokšto centrinį cilindrą pučiamas ventiliatoriumi. Priklausomai nuo supiltų grūdų aukščio, oro paskirstymo kamštis turi būti nuleistas nuo supiltų grūdų paviršiaus per atstumą tarp centrinio ir išorinio bokšto cilindrų. Džiovinant grūdus nepalankiomis metereologinėmis sąlygomis, oras pašildomas šilumos generatoriumi. Grūdai išleidžiami pro bokšto apatinę angą. Jie išbyra savitaka, kai pradeda veikti bokšto dugne įrengtas aerolatakas - dirba ventiliatorius, ir atitinkamai nuleidžiamas centrinio cilindro vožtuvas iki jo apačios. Grūdams džiovinti bokštai statomi nuo 5 iki 27 tonų talpos, o grūdams laikyti - nuo 5 iki 140 tonų, atskirais atvejais ir iki 200 tonų talpos. VYTAUTAS STEPONAITIS VLADAS KUČINSKAS Žemės ūkio inžinerijos instituto mokslo darbuotojai <doc> Neskaičiuosi - neturėsi APSKAIČIAVO NUIMTŲ JAVŲ SAVIKAINĄ IR DARO IŠVADAS Nuėmęs javų derlių, ūkininkas Antanas Petravičius apskaičiavo, kiek šiais metais kainavo javų išauginimas. Prie pernai žiemkenčiams padarytų išlaidų pridėjęs šiemetines, gavo tokį išlaidų "balansą". Prie šių išlaidų atliktiems darbams ūkininkas dar pridėjo visų pirktų ir savo gamybos medžiagų kaštus. Jie, pasirodo, buvo nemaži. Sėkla - 160 Lt, organinės trąšos - 72 Lt, elektra - 2 Lt. Iš viso 234 Lt. Beicų, pesticidų ir mineralinių trąšų įsigijimo kaina pridėta prie atliktų darbų. Todėl čia ji nenurodyta. Tiesioginės žiemkenčių auginimo išlaidos, skaičiuojant vienam hektarui, yra tokios: pernai padaryta išlaidų 1117 Lt šiemet atliktų darbų išlaidos (žr. lentelę) 510 Lt išlaidos medžiagoms 234 Lt Iš viso 1861 Lt Prie šių išlaidų A. Petravičius dar pripliusavo išlaidas, padarytas bendriems ūkio reikalams (išlaidos kelionėms įvairiais reikalais, sąnaudos elektrai, kurui, spaudai, ryšiams ir t.t.). Pasirodo, kad pastarosios, skliausteliuose nurodytos išlaidos kasmet sudaro apie 8-10 proc. visų išlaidų. Pridėjęs ir šias išlaidas Antanas sužinojo, kad iš viso vienam hektarui žieminių kviečių išleista 2030 Lt. A. Petravičius iš hektaro prikūlė po 4,2 t kviečių ir po 3,7 t rugių. Apskaičiuodamas tonos grūdų savikainą, iš bendros sumos atėmė išlaidas, padarytas šiaudams, kurių iš hektaro surinkta maždaug po 5 t. Skaičiavo taip. Išlaidas grūdams ir šiaudams skirstė pagal sutartinius grūdų koeficientus (šiaudams - 0,08, grūdams - 1). Po to šiaudus ir grūdus perskaičiavo į sutartinius grūdus 4,6 (4,2x1+ 5x0,08). Taigi kviečių tonos savikaina - 441 Lt (2030:4,6). Kviečiai buvo parduoti pagal 24-28 proc. glitimo kainą, tai yra po 630 Lt už toną. A. Petravičius iš vieno hektaro gavo 793 Lt grynojo pelno (630-441=189), (189x4,2= 793). Ūkininką toks grynasis pelnas iš dalies patenkina. Tačiau jis mano, kad derlingumo didinimo rezervai dar neišnaudoti. Kitais metais kviečius jis taip pat augins, bet daugiau naudosis mokslo rekomendacijomis ir sieks ne tik didesnio derliaus, bet ir geresnės grūdų kokybės (baltymingumo). Skaičiuojant hektarui, rugių auginimo išlaidos šiek tiek mažesnės negu kviečių. Bet rugių derlius mažesnis ir dėl to didesnė jo savikaina. Be to, rugių mažesnė negu kviečių ir supirkimo kaina. Todėl jų auginimo A. Petravičius neplės. Augins tik tiek, kiek reikia savo šeimos poreikiams. Miežių plotų taip pat nenumato didinti. Kainos kol kas nepalankios ir netvirtos. Kas kita su salykliniais miežiais, bet ir jų kainos tikriausiai bus sutartinės. Ūkininkas A. Petravičius rizikuoti nenori. Juo labiau, kad miežių pasėlių išplėtimas trukdytų numatytam sėjomainų pertvarkymui. Dr. JONAS VEGYS <doc> SU AGROCHEMIJA AR BE JOS? Chemizavimo paslaugų materialinės-techninės bazės, pritaikytos stambiam visuomeniniam ūkiui, nykimas, lėtas ir stichiškas naujų struktūrų kūrimasis negalėjo nekelti susirūpinimo. Tai paskatino mūsų institutą atlikti detalius tyrimus, analizę, daryti išvadas ir ruošti pasiūlymus. Kad susidarytume tikresnį vaizdą ir aprėptume visas krašto gamtines-geografines zonas, tyrimai buvo atlikti Alytaus, Jurbarko, Kaišiadorių, Marijampolės, Pasvalio, Prienų, Šilalės, Trakų, Ukmergės, Varėnos ir Vilniaus rajonuose. Išnagrinėjome chemizavimo paslaugų materialinės-techninės bazės būklę ūkiuose, ištyrėme chemizavimo priemonių panaudojimo tendencijas, pradėjome nagrinėti rajonuose esančių agrochemijos įmonių veiklą, parengėme atitinkamus pasiūlymus. Chemizavimo paslaugų materialinės-techninės bazės būklė Analizės duomenys byloja, kad agrocheminiams patarnavimams (trąšų barstymui, grūdų beicavimui, pesticidų purškimui) patenkinamas sąlygas kol kas turi žemės ūkio bendrovės. Joms šių metų pradžioje priklausė 50,8 proc. 1990 m. turėtų trąšų sandėlių, 66 proc. nuodingųjų chemikalų sandėlių, 40,5 proc. chemikalų purkštuvų, 52 proc. trąšų barstymo mašinų, 31,6 proc. beicavimo mašinų, 23,3 proc. beicavimo punktų. Iš tiriamuose rajonuose 1990 m. buvusių 298 augalų apsaugos agronomų žemės ūkio bendrovėse likę tik 32, arba 10,7 proc. Jų pareigas dažniausiai eina bendrovių vyriausieji agronomai. Ekonomiškai stipresnės žemės ūkio bendrovės agrocheminius patarimus teikia bendrovės nariams, asmeninio ūkio (2-3 ha) savininkams ir ūkininkams. Agronomai nemokamai konsultuoja šių žinių stokojančius. Ekonomiškai silpnos žemės ūkio bendrovės, stokodamos pinigų trąšoms ir pesticidams įsigyti, jų neperka ir nenaudoja, to pasekoje gaunamas mažas derlius dar labiau blogina ekonominę padėtį. Besilikviduojančiose žemės ūkio bendrovėse agrocheminių patarnavimų bazė daugeliu atvejų (80-90 proc.) išskaidoma, išparduodama skirtingus interesus turintiems žmonėms, pastatai naudojami kitai paskirčiai arba visiškai nugriaunami, mechanizmai iškomplektuojami. Vietinės valdžios atstovai šiems procesams jokios įtakos neturi. Besikuriančių ūkininkų agrocheminių darbų materialinė bazė nepatenkinama. Vienuolikoje rajonų beicavimo mašinas turi tik 9, beicavimo punktus - 8, nuodingųjų chemikalų sandėlius - 19 ir trąšų sandėlius - 32 ūkininkai. Geriau jie apsirūpinę trąšų barstymo (417) ir purškimo technika (174). Jiems tenka atitinkamai 46 proc. ir 44,2 proc. šiuose rajonuose turimų (žr. 1 lentelę). Pesticidai ir trąšos laikomos nepritaikytose patalpose, grūdai beicuojami rankiniu būdu. Labai abejotina, ar kiekvienam ūkininkui apsimokės statyti šios paskirties statinius ir pirkti brangiai kainuojančią purškimo ir tręšimo techniką. Kur kas ekonomiškiau būtų besilikviduojančių žemės ūkio bendrovių agrocheminių patarnavimų bazę neišskaidyti ir kompleksiškai privatizuoti, pirmenybę teikiant žemės ūkio specialistams, kurie tiektų patarnavimus ūkininkams, asmeninio ūkio savininkams ir kitiems žemės naudotojams. Visiškai jokios techninės bazės, išskyrus nugarinius purkštuvus, neturi asmeninio ūkio (2-3 ha) savininkai. Daug ką su jais nenuveiksi. Nebent prieš kolorado vabalus ar bulvių marą pakovosi. Sparčiai nykstant agrocheminių patarnavimų bazei, kyla klausimas, kas ir kokiomis priemonėmis teiks šias paslaugas besikuriantiems ūkininkams ir kitiems žemės ūkio naudotojams? Turima NVS šalių technika baigia susidėvėti. Vakarų šalių technika tobulesnė, našesnė, bet kelis kartus brangesnė ir ne visų jos stokojančių įperkama. Ją gali įsigyti tik ekonomiškai stiprios žemės ūkio bendrovės ir vienas kitas stambesnis ūkininkas. Todėl šiuo metu tikslinga racionaliau panaudoti turimą chemizavimo paslaugų techninę bazę, ją reorganizuoti ir atnaujinti. Likviduojantis neperspektyvioms žemės ūkio bendrovėms, buvusio stambaus visuomeninio ūkio teritorijoje tikslinga išsaugoti bent po vieną trąšų, pesticidų sandėlį, beicavimo punktą ir mašinas, 1-2 purkštuvus, 2-3 trąšų barstomąsias ir kitą esamą šios paskirties techniką. Šioje bazėje, ją kompleksiškai privatizuojant, ir reikia kurti agroserviso kooperatyvus arba jau esamų kooperatyvų padalinius, kurie teiktų chemizavimo paslaugas visiems, kam jų reikia. Tokių kooperatyvų kūrimąsi turėtų remti vietinės valdžios, seniūnijų ir agrarinių tarnybų vadovai, pirmenybę suteikdami kvalifikuotiems, organizacinių įgūdžių turintiems žemės ūkio specialistams. Chemizavimo priemonių naudojimas ir tendencijos Mineralines trąšas gamina ir parduoda Jonavos UAB "ACHEMA" ir Kėdainių AB "FOSTRA". Kalio trąšos importuojamos iš Baltarusijos. Leidimus pesticidams įvežti ir juos parduoti turi 14 respublikos ir bendrų su užsieniu firmų. Kai kurios prekiauja ir trąšomis. Tai "Litagra", "Vilniaus agrochemija", "Agrokoncernas", "Arvi", "Kemyraagra", "Trąšų prekyba" ir kitos. Daugelis jų turi savo atstovus ir prekiauja rajonuose. Kalio trąšomis prekiauja "Arvi" firma, įsikūrusi Marijampolėje. Tai vienintelė monopolinė firma, importuojanti kalio trąšas iš Baltarusijos. Laisvos rinkos sąlygomis trąšų prekyboje vyksta konkurencija. Tai rodo parduodamų trąšų kainos (žr. 2 lentelę). Trąšų naudojimas žemės ūkyje 1990-1994 m. skaičiuojant veikliąja medžiaga, sumažėjo 11 kartų (nuo 609 tūkst. iki 55 tūkst. t). 1995 m. trąšų naudojimas pradėjo didėti, išaugo iki 107 tūkst. t. Pernai jų sunaudota apie 130 tūkst. t. Prognozuojama, kad šiais metais šis skaičius padidės iki 186 tūkst. t. Pesticidų naudojimas, skaičiuojant fiziniu svoriu, kasmet mažėja. Tai paaiškinama tuo, kad didėja Vakarų šalių gamybos pesticidų apyvarta, kurių didesnė veikliosios medžiagos koncentracija. 100-200 gramų preparato prilygsta 2-3 kilogramams pirktų Rytų rinkoje. Pastarieji pigesni, bet prastesni. Vakarų rinkoje perkami geresni, tačiau keliolika arba keliasdešimt kartų brangesni. Retas ūkininkas turi technikos augalų apsaugos darbams ir ne kiekvienas žino, kaip šį darbą atlikti. Net tokiose šalyse, kaip Vokietija ir Prancūzija, trąšos ir pesticidai yra dotuojami. Deja, mūsų šalyje žemdirbiai trąšas ir pesticidus perka visa kaina arba, stokodami pinigų, visiškai jų nenaudoja. Rajonuose esančių agrochemijos įmonių veikla Vykstant reformai ir privatizacijai "Lietuvos žemės ūkio agrochemijos susivienijimas" buvo panaikintas. Rajonuose esančios agrochemijos įmonės perėjo tų rajonų savivaldybių žinion, o respublikinio pavaldumo įmonės ir bazės atiteko Žemės ir miškų ūkio ministerijos reguliavimo sferai. Per privatizaciją iki 80 proc. įmonių turto buvo privatizuota, o apie 20 proc. liko valstybiniu. Tokiu būdu susikūrė akcinės ir uždaros akcinės bendrovės. Kai kuriuose rajonuose esančių agrochemijos įmonių turtas buvo išparduotas su šių įmonių veikla nesusijusiems asmenims ir įmonių veikla nutrūko arba jos pakeitė profilį. Taip atsitiko Kauno, Trakų, Šilalės ir kituose rajonuose. Įmonės, išsaugojusios ankstesnį veiklos profilį ir turtą, 1992-1995 m. negalėdamos išgyventi už menkas prekybos ir paslaugų įplaukas, buvo priverstos dalį turto (sandėlius, galingesnius traktorius, automobilius) parduoti ir užsiimti pelningesne veikla. Dalis įmonių pradėjo nuomoti patalpas, prekiauti pramoninėmis ir net konditerijos prekėmis, atsarginėmis dalimis, nuomoti žemę, kurti pagalbinių verslų cechus. Nuo 1995 m., didėjant trąšų prekybai ir augant agrocheminių paslaugų poreikiui, agrochemijos įmonės pradeda atsigauti. 1995 m. pabaigoje įkuriama Agrochemijos įmonių asociacija. Į ją įeina 25 įmonės. Asociacijos įmonių įstatinis kapitalas apie 50 mln. Lt (80,1 proc. privatus ir 19,9 proc. valstybinis kapitalas). Asociacijos įmonėse dirba per 800 žmonių. Jos šalia geležinkelių turi sandėlių, kurių talpa apie 100 tūkst. t. Metinė darbų apimtis - apie 45 mln. litų. Tyrinėtų įmonių duomenų analizė rodo, kad už chemizavimo paslaugas (tręšimą, purškimą, beicavimą) jos gauna 15-21 proc. įplaukų. Kitą dalį (79-85 proc.) užsidirba prekiaudamos įvairios paskirties prekėmis, užsiimdamos verslais, nuomodamos patalpas, nuomodamos ir dirbdamos žemę. Joniškio, Pasvalio, Varėnos ir kitos agrochemijos įmonės nuomoja iki 500 ha žemės, augina javus ir kaupiamąsias kultūras. Kai kurių įmonių veikloje ženklią vietą užima prekyba atsarginėmis detalėmis, degalais, statybinėmis medžiagomis, įvairiomis ūkinėmis prekėmis. Alytaus, Marijampolės ir kitose apskrityse steigiamos parduotuvės rajonų centruose ir jų filialai kaime. Pradedant 1995 m., atsigauna ir plečiasi prekyba pesticidais ir mineralinėmis trąšomis. Ypač ryškūs poslinkiai Suvalkijos, Vidurio ir Šiaurės Lietuvos rajonuose. IŠVADOS IR PASIŪLYMAI Laukų užterštumas piktžolėmis, maži derliai, bloga produkcijos kokybė rodo, kad ypač svarbus agrocheminis žemės naudotojų aptarnavimas. Agrocheminių patarnavimų bazė ūkiuose nuo 1989 m. nebuvo plečiama ir atnaujinama. Ji dėvėjosi ir nyko. Sumažėjus agrocheminių patarnavimų paklausai, panaudojama maždaug ketvirtadalis gamybinių pajėgumų. Irstant žemės ūkio bendrovėms agrocheminių patarnavimų bazė išskaidoma, mechanizmai iškomplektuojami, pastatai naudojami kitai paskirčiai arba nugriaunami. Ūkininkai, asmeninio ūkio savininkai ir kiti ūkiniai subjektai pilnutinai pasinaudoti agrocheminiais patarnavimais negali dėl aukštų pesticidų ir trąšų kainų, organizacijos nebuvimo ir žinių stokos. Likviduojantis žemės ūkio bendrovėms tikslinga agrocheminių patarnavimų bazę išsaugoti, privatizuojant kompleksiškai, pirmenybę suteikiant žemės ūkio specialistams, kurie galėtų teikti chemizavimo paslaugas visiems, kam jos reikalingos. Kiekvienam ūkininkui statyti trąšų ir pesticidų sandėlius, įsigyti brangiai kainuojančią beicavimo, purškimo ir tręšimo techniką kol kas netikslinga. Todėl siūloma kooperuotis ją įsigyjant ir bendrai naudojant arba naudotis esama agroserviso struktūrose. Reikalinga valstybės finansinė-kreditinė parama perkant pesticidus, trąšas ir tobulesnę techniką. Gerai, kad tai numatyta 1995 m. parengtoje ir Vyriausybės patvirtintoje "Agroserviso plėtojimo programoje". Labai svarbu, kad ji būtų nuosekliai įgyvendinama. Dr. JUOZAS ŠEŠTAKAUSKAS Agrarinės ekonomikos instituto mokslo darbuotojas <doc> "ROKIŠKIO SŪRIS" Tai viena iš didžiausių pieno perdirbimo įmonių ne tik Lietuvoje, bet ir Baltijos šalyse. Jos pagrindinė produkcija - riebūs ir liesi fermentiniai sūriai. Be jų, dar gamina sviestą, nenugriebto pieno produktus, pieno cukrų, išrūginių baltymų koncentratą. Produkciją realizuoja vietos rinkoje ir Vakarų bei NVS šalyse. Pastarųjų metų įmonės veiklos duomenys rodo, kad "Rokiškio sūris" jau turi gana tvirtas pozicijas pieno produktų pasaulinėje rinkoje. Praėjusiais metais bendrovė gavo 12,2 mln. litų gryno pelno. Nepasimetė... Šiai įmonei jau dvidešimt šešerius metus vadovauja Antanas Trumpa. Tai žmogus, sugebantis rasti bendrą kalbą ir su savo bendradarbiais, ir su pieno tiekėjais, ir su valdininkija. Sovietmečiu vadovauti įmonei galbūt perdaug ir nebuvo sudėtinga. Bet kai 1992 metais įmonė tapo akcine bendrove, teko rimtai susimąstyti, kaip rinkos sąlygomis dirbti, kokiais keliais eiti, kad gamykla gyvuotų, būtų pelninga, tobulėtų, kad turėtų darbo nemažai rokiškiečių, kad pagaminta produkcija būtų sėkmingai realizuojama. Dėl to ir teko rimtai susimąstyti. Bet Trumpa, kaip mėgsta juokauti rokiškiečiai, nebūtų Trumpa, kad pasimestų. Sakyčiau, tokiame pasakyme jaučiamas pasitikėjimas įmonės vadovu, jo sumanumu ir sugebėjimais. Ir iš tikrųjų Trumpa nepasimetė. Gerai susipažinęs su užsienio šalių patirtimi ir ne vienoje jų apsilankęs, suprato, kas būtina daryti dabartinėmis sąlygomis: pirmiausia turėti patikimą rinką produkcijai realizuoti, antra, užsitikrinti pieno tiekėjų pasitikėjimą ir pastovumą, ir, trečia, kuo labiau modernizuoti įmonę, kad galėtų gaminti produkciją, konkurentabilią su užsienio šalių. Šiomis pagrindinėmis kryptimis, aišku, pritariant bendrovės valdybai, ir buvo pasukta įmonės veiklai pertvarkyti. Sūriai patys rinką rado Riebių ir liesų fermentinių sūrių pasaulyje gaminama labai daug. Ir kiekvienas jų gamintojas nori juos pateikti kuo geresnės kokybės. Taigi, atrodė, kad prasibrauti į pasaulio rinką su rokiškietiškais sūriais bus sunku. Bet pradėjus rinkos paieškas, greitai paaiškėjo, kad daug kam Vakaruose ir kitose šalyse šie sūriai patinka ir juos noriai perka, mat jie daugeliu atveju pralenkia kitus panašius sūrius. Todėl gana greitai atsirado jiems pastovi rinka. Žodžiu, patys sūriai ją susirado. Dabar tai vaizdžiai rodo statistika. 1995 metais įmonė eksportavo 80 proc. pagamintų sūrių, iš kurių 64 proc. - į Vakarus. Tais metais pieno cukraus buvo eksportuota 85 proc. Praėjusiais metais 1087 tonos sūrių ir 2491 tona sviesto parduota Rusijoje, 194 tonas sūrių suvalgė latviai, o "Gojos", "Parmazono" ir kitų sūrių 4364 tonas nupirko olandai. Nemažai jų išvežta į Daniją, Kiprą ir kitas šalis. Beveik visas pieno cukrus keliauja į Lenkiją, o liesi pieno milteliai - Vakarų Europos ir Lotynų Amerikos šalis. Per šiuos metus įmonė yra sutarusi parduoti Vakarų rinkoje apie 6000 tonų sūrių. Žodžiu, bendrovė, bendradarbiaudama su Vakarų bei Rytų firmomis, tikisi ir toliau tvirtai išlaikyti geras pozicijas pieno produktų rinkoje. Svarbiausia - pasitikėjimas Daugeliui kaimo gyventojų pieno pardavimas, jau nekalbant apie ūkininkus, yra pagrindinis pajamų ir net pragyvenimo šaltinis, o pieno perdirbimo įmonei - jos egzistavimo pagrindas. Todėl suprantama, kad čia turi būti geras abipusis supratimas ir bendravimas. Pieno tiekėjui svarbu, kad jis būtų garantuotas dėl pieno supirkimo ir apmokėjimo, o įmonei - kad galėtų pastoviai supirkti pakankamai žaliavos. Kad būtų toks tarpusavio pasitikėjimas, bendrovė pasiūlė savo pieno tiekėjams sudaryti sutartis penkeriems metams. Dabar tokių sutarčių sudaryta daugiau kaip su 11 tūkstančių pieno tiekėjų Rokiškio, Zarasų, Pakruojo, Anykščių, Kupiškio, Utenos, Pasvalio, Biržų ir kituose rajonuose. Pernai jie pardavė per 60 tūkst. tonų pieno. A. Trumpos teigimu, pieno tiekėjų tarpe gali atsirasti tokių, kurie nevykdytų sutarties. Bet tokių gali būti labai nedaug, nes garantuojamas atsiskaitymas laiku ir yra numatytos priemonės padėti pieno tiekėjams jų ūkiniuose reikaluose, o tuo jie suinteresuoti. Tam padeda taikoma kreditavimo sistema ūkininkams, kuri yra naudinga ir jiems, ir bendrovei. Tokiais kreditais jau pasinaudojo ne vienas šimtas ūkininkų. Gaudami juos žemdirbiai didina bandą, intensyvina gamybą, daugiau pristato pieno, perka šaldytuvus, melžimo ir kitus pieno ūkiui reikalingus įrenginius, dėl to gerėja ir pieno kokybė. Kreditai teikiami tiems pieno statytojams, kurie per praėjusius metus pristatė ne mažiau kaip 10 tonų pieno. Jeigu norima gauti kredito suma neviršija 15 tūkst. litų, kreditas suteikiamas trejiems metams su tokiomis palūkanomis: pirmaisiais metais - 4 proc., 2-aisiais - 6 proc., 3-aisiais - 8 proc. Jeigu kredito suma yra 15 tūkst. litų arba ją viršija, kreditas suteikiamas penkeriems metams su panašiomis palūkanomis. Perspektyviam pieno ūkiui plėsti ar naujam kurti kredito suma suteikiama neatsižvelgiant į praėjusiais metais pristatyto pieno kiekį. Minimali kredito suma - 30 tūkst. litų. Žinoma, yra sutvarkyta ir šiems kreditams palanki sugrąžinimo tvarka. Pieno tiekėjai ir perdirbėjai yra lygiateisiai partneriai. Kad tai būtų jaučiama pačiame gyvenime, bendrovės valdyba siūlo 50 proc. pelno, likusio po visų atskaitymų, skirti žemdirbiams. Šiemet tai sudaro per 3 mln. litų. Dalis šių pinigų skiriama kaip priedas prie kainos už nuolat tiekiamą pieną, kita dalis - lengvatiniams kreditams teikti. Modernizavimo šuolis Įmonei tapus akcine bendrove, prasidėjo ir jos modernizavimas. Buvo aišku, kad su pasenusia įranga nebus galima gaminti produkcijos, kuri konkuruotų užsienio šalyse. Kadangi įmonė dirba rentabiliai, tai vis daugiau buvo galima skirti lėšų jos rekonstrukcijai. Be abejo, čia daug padėjo užsienio firmų specialistai. Net sunku išvardinti visas firmas, kurios pasitarnavo, kad "Rokiškio sūris" galėtų galynėtis pasaulio rinkoje. Pirmiausia, dar 1992 metais pagal Suomijos firmos FEXIMA projektą pastatytas modernus sūrių nokinimo ir pakavimo cechas, vėliau iš Olandijos firmos HUBERT SNECH atkeliavo tunelinė sūrių presavimo linija. Tai pirmoji tokia Lietuvoje. Veikia Vokietijos firmos SCHWARTE 15 tūkst. litrų talpos sūrių gamintuvai. Prieš porą metų stojo į rikiuotę pirmoji Baltijos šalyse firmos WESTFALIA SEPERATOR 25 tūkst. litrų per valandą našumo baktofūga seperavimo principu išvalanti iš pieno bakterijas. Pradėtos eksploatuoti dvi naujos sūrių formavimo vonios, išrūgų seperavimo, sūrių fasavimo linijos, o praėjusiais metais įrengtame sūrių lydymo ceche buvo pagaminti pirmieji sūreliai "Žiogelis". Žodžiu, dabar "Rokiškio sūris" - moderniausia įmonė šalyje, pagal savo technologinę įrangą ne tik prilygsta, bet ir lenkia ne vieną užsienio pieno perdirbimo įmonę. O visa tai leido žymiai pagerinti sūrių ir kitų pieno produktų kokybę. Tad ir didėja jų paklausa. Tai ne monopolis Besikalbant su Antanu Trumpa, jis tarsi juokais, tarsi rimtai pasakė: mane jau vadina monopolistu, kad aš norįs vos ne visą pieną pasiglemžti, vis daugiau įmonių prisijungti. Juokingai atrodo toks pasakymas, nes nežino tiesos. Pasak A. Trumpos, jokių monopolinių siekių čia nėra. Zarasų ir Ukmergės pieninės prijungtos jų prašymu ir todėl, kad jos dirbo rentabiliai. Daugiau bendrovė plėstis nesiruošia ir nekaupia sau kapitalo. Jos pagrindinis tikslas - tobulinti gamybą, gerinti kokybę, iš sukauptų lėšų vis daugiau skirti įvairiapusei pieno tiekėjų-ūkininkų paramai ir savo įmonės veiklai, iškilusioms problemoms spręsti. Viena iš jų - gamybos sezoniškumas. Vasarą įmonė dirba 100 proc. apkrovimu, bet žiemą tik 50 proc. Va, čia ir bėda, dėl kurios gali aplenkti konkurentai. Todėl būtina rasti būdų skatinti ūkininkus daugiau melžti pieno žiemą. Matyt, čia reikalingi ir atitinkami valdžios potvarkiai, kurie skatintų ūkininkus pertvarkyti savo gyvulių ūkį, kad nebūtų tokio ryškaus sezoniškumo pieno gamyboje. A. Trumpos manymu, kaip rodo jų bendrovės patirtis, Lietuvoje reikėtų pertvarkyti pieninių sistemą. Ar ne geriau būtų kiekviename rajone turėti pieninę, kuri rūpintųsi pieno supirkimu, o keletas regioninių gamyklų pieno perdirbimu, kurios galėtų dirbti visu pajėgumu. Be to, stambios įmonės, dirbdamos pelningai, galėtų vis daugiau sukaupti lėšų ne tik savo veiklai gerinti, bet ir žemdirbiams remti. A. Trumpa teigia, kad visos pieno perdirbimo įmonės turėtų kredituoti ūkininkus. Tai padėtų išspręsti daugelį ūkininkų stiprinimo problemų ir pasitarnautų žemės ūkio plėtrai Lietuvoje. Šiemet AB "Rokiškio sūris" dar geriau dirba, plečia gamybą - per metus numatoma pagaminti produkcijos už... milijonų litų ir gauti... milijonų litų gryno pelno. Tai iš tikrųjų geras pavyzdys, kaip reikia tvarkytis rinkos sąlygomis. PRANAS PALIKEVIČIUS AB "Rokiškio sūris" direktorius Antanas Trumpa. Meistrė, lydytų sūrelių "Žiogelis" gamintoja Giedrė Gaigalienė. AB "Rokiškio sūris" įmonė. G. Medzelienės nuotr. MELŽIAMOS AVYS Pasaulyje kasmet iš avių primelžiama apie 8 mln. tonų pieno. Lyginant su kitų naminių guvulių pienu, avių pienas maistingesnis, koncentruotesnis, riebesnis ir lengvai įsisavinamas. Jis baltesnis už karvės pieną, nes pieno riebaluose nėra karotino pigmento. Avių piene gausu amino rūgščių, B grupės, A, C vitaminų ir mineralinių medžiagų, ypač kalcio (žr. 1 lentelę). Daugelyje šalių avių pienas vartojamas maistui. Jis geriamas šviežias, perdirbamas į sūrius ar jogurtą. Avių pienas ir jo produktai labai paplitę Prancūzijoje, Turkijoje, Italijoje, Portugalijoje, Ispanijoje, Bulgarijoje, Rumunijoje, Jugoslavijoje, buvusioje Čekoslovakijoje, Olandijoje, Graikijoje ir kitur. Šiose šalyse melžiamos įvairiausių veislių avys. Azerbaidžano, Armėnijos, Moldavijos, Tadžikijos, Uzbekijos gyventojai melžia karakulines ir kitas šiurkščiavilnes, Gisaro, Balbaso, Sokolkų, Mazecho ir kitokių veislių avis. Per laktaciją iš jų gaunama nuo 60 iki 250 l pieno. Iš pieno dažniausiai gaminami įvairiausi sūriai: brinza, Kaukazo, Kačkavalo, Pikarino, Rokforo ir kiti. 1 kg sūrio pagaminti reikia 4-6 kg avies pieno. Iš avies pieno gaminama ir varškė, tačiau sumušti sviestą sunku. Be to, jis turi avies pieno prieskonį, būna minkštas ir nepatvarus. Specifinį skonį ir aromatą pienui ir jo produktams teikia pieno riebalai. Pavyzdžiui, Anglijoje nuo seniausių laikų gamino daug tokio sviesto, o Tolimųjų Rytų šalyse avių sviestą daugiausia naudoja kulinarijoje. Avys melžiamos rankomis, tačiau laikantys didesnes avių bandas, melžia mašinomis. Naudojami DZO-16, DZO-8, M-635, "Gaskon", "Alfa-Laval" ir kitokie melžimo įrengimai. Dažniausiai avys melžiamos iš užpakalio, sėdint ant specialaus suolelio, nors galima ir iš šono. Avims melžti daromos specialios staklės. Avies pieningumas priklauso nuo veislės, šėrimo, laktacijos trukmės, amžiaus, individualių savybių, žindomų ėriukų skaičiaus. Nustatyta, kad kilogramui ėriuko priesvorio reikia maždaug 5 kg avies pieno. Manoma, kad avių pieningumas didėja iki 5 metų amžiaus, o paskui pamažu pradeda mažėti. Be to, labai svarbu avių veislė. Kai kurios avys duoda 1000 kg ir daugiau pieno, jų laktacija trunka net iki 300 dienų. Prie tokių avių priskiriama Anglijos pieningoji, Ostfryzai, Frislandijos, britų ir kitos veislės. Kailiukinės ir kitos šiurkščiavilnės avys melžiamos 3-4 mėnesius po ėriuko nujunkymo. Pusiau plonavilnės ir Romanovo avys nemelžiamos. Iki ėriukų nujunkymo jos duoda po 70-200 l pieno per visą žindymo laiką. Pačios pieningiausios pasaulyje yra Ostfryzų veislės avys. Prieš trejus metus jų buvo įvežta iš Vokietijos ir į Lietuvą (Joniškio raj.). Pagal kūno sudėjimą ir padidintą poreikį stambiesiems pašarams - tai akivaizdus pieninių avių tipas. Ostfryzų avių veislė išvesta grynuoju veisimu, darant griežtą gyvulių atranką ir porų parinkimą. Nuo pat pradžios selekcininkai rūpinosi pieniniu avies tipu (ilga laktacija ir ne mažesnis kaip 1400 l pieno primilžis). Taip pat avys turi būti stambios, gerai išnaudojančios stambiuosius pašarus, greit augančios ir bręstančios, vislios ir mėsingos. Reikia pažymėti, jog į Lietuvą atvežtos ostfryzės nepasižymėjo ypatingu produktyvumu. Mat jų šeimininkas nebuvo suinteresuotas primelžti daug pieno, o laikė avis savo malonumui. Todėl stengėsi patenkinti tik minimalius pašarų poreikius ir visiškai jų neskyrė papildomai pieningumui skatinti. Taigi be pilnaverčio šėrimo, negalima objektyviai įvertinti ir avių produktyvumo. Nors pradžioje šeimininkas laikė apie 30 avių, tačiau vėliau jas pradėjo geranoriškai dalinti kaimynams, draugams bei pažįstamiems. Tiesa, vieną Ostfryzų šeimynėlę buvo patikėjęs 1995 m. vykusiai gyvulių parodai (Panevėžio raj.), iš kurios avelės į namus nesugrįžo. Jas nupirko naujas šeimininkas - valstybinė įmonė "Šeduvos avininkystė". Tai vienintelis Lietuvos juodgalvių avių genetinis-selekcinis centras, kuriame atliekamas veislės tobulinimas, įvežamos importinės avys ir tiriamas jų prisitaikymas prie vietos sąlygų bei įtaka vietiniams gyvuliams, išauginamos produktyvios veislinės avytės ir avinukai ūkininkams. Be to, tai pagrindinė Gyvulininkystės instituto mokslinių tyrimų bazė. 1996 m. čia pradėta tirti Ostfryzų veislės avinų įtaka Lietuvos juodgalvių avių produktyvumui ir jau gauti pirmieji tyrimų rezultatai. Mat 1995 m. rudenį buvo sukergta 15 Lietuvos juodgalvių ir 3 Ostfryzų veislės avys su vienu Ostfryzų veislės avinu. 1996 m. pavasarį šios avys atvedė 14 mišrūnų ėriukų bei 3 grynaveislius ostfryziukus. Atvestų ėriukų svoris, augimo intensyvumas, avių pieningumas bei pieno cheminė sudėtis, vilnos svoris, ilgis ir kiti rodikliai buvo lyginami su bendraamžėmis Lietuvos juodgalvėmis (žr. 2-4 lenteles). Antroje lentelėje pateikti duomenys rodo, jog grynaveislių Ostfryzų ėriukai buvo stambesni už mūsų juodgalvius 1,2 kg atvedimo metu, 1,5 kg - 20 d. amžiaus ir 5 kg - nujunkymo metu. Tuo tarpu mišrūnai ėriukai per visą šį laiką pasižymėjo 300-400 g persvara, lyginant su grynaveisliais Lietuvos juodgalviais. Iš trečioje lentelėje pateiktų duomenų matyti, kad ostfryzių laktacija buvo 80 d. ilgesnė ir primelžta 93 kg daugiau pieno negu iš Lietuvos juodgalvių, tačiau ostfryzių piene buvo mažiau sausųjų medžiagų, riebalų ir baltymų, bet pienas truputį saldesnis. Nors mūsų ostfryzės per dieną davė tik apie 1,2 l pieno, tačiau kitos gali būti daug pieningesnės. Ketvirtoje lentelėje pateikti avių kirpimo rezultatai rodo, jog ostfryzai ir Lietuvos juodgalvės užaugina panašų vilnos kiekį, tačiau ostfryzų vilna yra beveik dvigubai ilgesnė. Be to, ji truputį storesnė ir joje perpus mažiau riebalinio prakaito. Šiuo metu valstybinėje įmonėje yra 13 grynaveislių Ostfryzų veislės ėriavedžių ir 2 avinai bei 4 metinės mišrūnės avytės ir 1 avinukas. Taigi ganykloje jau striksi didelis būrys gražuolių ostfryziukų bei juodgalviukų. O kaip žinia, norinčių jų įsigyti yra gana nemažai. Ypač didelis susidomėjimas melžiamomis avimis. Mat pajamos iš Ostfryzų yra dvigubai didesnės negu iš bet kurių mėsinių veislių avių. Tikslesnę informaciją galite gauti paskambinę į įmonę telefonu 8-292 5 39 74, 4 47 03. Dr. BIRUTĖ ZAPASNIKIENĖ Gyvulininkstės instituto mokslo darbuotoja <doc> Veterinarijos kampelis MASTITO PROFILAKTIKA Karvių tešmens uždegimas arba mastitas labai sumažina pieningumą, karvės dažniau suserga ginekologinėmis ligomis. Dėl to sutrumpėja gyvulio ūkinio naudojimo trukmė. Be to, mastitu sergančių karvių pienas, patekęs į bendras talpas, pablogina viso pieno technologines savybes, žmonės juo gali apsinuodyti. Tešmens uždegimą dažniausiai sukelia mikrobinė infekcija (bakterijos), tačiau uždegimas gali kilti ir dėl spenių peršalimo, tvarto skersvėjų, tešmens ir spenių traumų, netinkamo melžimo (ypač mechanizuoto, kai perlaikomi melžikliai ant spenių, per didelio ar per mažo vakuumo), nesilaikymo elementarios sanitarijos, dėl apipelijusių pašarų bei pakratų ir kitų priežasčių. Mastitą gali sukelti mikroorganizmai, patenkantys ne tik iš aplinkos, bet ir nuo tešmens. Jie ypač suaktyvėja nusilpus karvėms, sumažėjus organizmo atsparumui, susirgus įviariomis vidaus organų ligomis, pablogėjus pašarų kokybei ir laikymo sąlygoms. Tačiau ne visų karvių jautrumas infekcijai vienodas. Net tos pačios karvės atskiri tešmens ketvirčiai yra netapačiai jautrūs. Dažniausiai mastitas pažeidžia vieną, rečiau du tešmens ketvirčius, ypač jei jo dugnas nutįsęs žemiau kulno sąnario, mat toks tešmuo yra dažniau sužeidžiamas. Senesnės karvės taip pat jautresnės tešmens uždegimui, nes jų spenio kanalas būna platesnis, ne taip sandariai uždarytas, todėl didesnė tikimybė patekti infekcijai, negu pirmadėlės ar antraveršės. Gyvulio savininkas ar melžėja ne visada gali žinoti, kad karvė serga mastitu, nes būna ryški ūminė (klinikinė) ir slapta (subklinikinė) tešmens uždegimo formos. Todėl reikia žinoti pagrindinius šios ligos požymius ir apsaugos būdus. Dažniausiai mastitą sukelia į spenio kanalą (1 pieš.) patekusios bakterijos. Jų kolonijos ten sparčiai dauginasi, pasitaikius progai, patenka į tešmenį ir sukelia uždegimą. Iš pradžių bakterijos paveikia tik pieno cisternos epitelį, o vėliau ir didesnius kanalus, alveoles ir ten dauginasi. Bakterijos išskiria toksinų ir kitų dirginančių medžiagų, nuo kurių tešmens ketvirtis ištinsta, o pieną sintetinančios ląstelės numiršta. Ligos simptomai gali būti ryškūs: sergantis tešmens ketvirtis patinsta, sukietėja, jis aiškiai matomas ir apčiuopiamas. Iš spenio išsiskiria vandeningas su dribsniais pienas. Šie požymiai būdingi ūminiams mastitams. Sunkesnės formos klinikinis mastitas sukelia viso organizmo reakciją: karvė mažiau ėda, padažnėja jos pulsas, pakyla kūno temperatūra. Klinikinio mastito pradžia nustatoma iš pirmųjų pieno čiurkšlių, numelžtų per juodą marlę ar ant juodos plokštelės, arba į puodelį su juodu dugnu (2 pieš.). Ūminį mastitą sukelia bent keturių rūšių bakterijos. Jos dažniausiai gyvena slaptu mastitu sergančios karvės tešmenyje ir ant odos, juo kita karvė gali užsikrėsti tik betarpiškai pernešus bakterijas iš vieno gyvulio kitam. Jos gali būti pernešamos melžiančiojo rankomis, taip pat medžiaga, kuria tešmuo plaunamas arba šluostomas bei melžimo aparatu. Svarbiausia sąlyga šios formos susirgimui išvengti yra griežtas higienos reikalavimų laikymasis bei lėtiniu (slaptu) mastitu sergančių karvių išaiškinimas ir gydymas. Klinikiniais mastitais susirgusių karvių išgijimas gali būti sėkmingas tik kuo greičiau pradėjus gydyti. Veterinarinėse laboratorijose nustatoma bakterijų rūšis ir sužinoma, kokiam antibiotikui ji jautri. Pasveiksta 60-80 proc. nuosekliai gydomų sergančių karvių. Gydant pastebėjus žymų pagerėjimą ir išnykus uždegimo požymiams, karvė dar stebima bei gydoma tris dienas. Mastitai, kurie dar neturi aiškių požymių ir apžiūrint tešmenį bei pieną vizualiai dar negalima nustatyti ligos, vadinami subklinikiniais (slaptais). Šios formos tešmens uždegimu karvės serga 20-40 kartų dažniau, negu ūminiu. Jeigu toks mastitas neišaiškinamas, karvės gali sirgti ilgai ir tai yra didelis pavojus kitoms karvėms. Todėl kas mėnesį jos turi būti tikrinamos slaptam mastitui nustatyti. Svarbiausia priemonė karvėms apsaugoti nuo tešmens uždegimo yra švara, taisyklingas melžimas, gera priežiūra. Svarbu ne tik tinkamai paruošti melžimui tešmenį, bet ir kruopščiai plauti melžimo aparatą, valyti melžimo aikštelę, takus, dažnai šalinti mėšlą iš karvių stovėjimo vietų, valyti karves. Pastebėta, kai tinkamai prižiūrima tešmens ir spenių oda, tvartai kreikiami sausu geru kraiku, karvės rečiau serga tešmens ligomis. Kraikui geriausiai tinka sausi smulkinti šiaudai. Kai jų trūksta, galima kreikti aukštapelkių durpėmis. Jos sugeria drėgmę ir tvarte susikaupusį amoniaką, sieros vandenilį, nelaidžios šilumai. Tuo tarpu netinkamas kraikas (apipeliję, suplėkę šiaudai ir kt.) užteršia tešmenį ir spenius puvimo bakterijomis, pelėsiniais grybeliais, kurie būna uždegimo priežastis. Prieš melžimą tešmenį reikia plauti šiltu (40-450C) temperatūros dezinfekuojančiu tirpalu. Tešmuo turi būti plaunamas greitai, per 40-60 sekundžių. Geriausiai purkštuvu. Nušluostyti sausai švariu rankšluosčiu, suvilgytu dezinfekuojančiu tirpalu: 0,01 proc. kalio permanganato, 0,5 proc. dezmolo, 0,5 proc. chloramino arba natrio hipochloritu. Jei nėra purkštuvo, patartina plauti iš dviejų kibirų: iš vieno plaunami visi nešvarumai, o iš antro tešmuo dezinfekuojamas. Pirmam kibire vanduo keičiamas nuplovus 2-3 karvių tešmenis. Apsaugai nuo tešmens uždegimų, pamelžus, spenius reikia patepti kvapo neturinčiu vazelinu, kad neskylinėtų oda. Po melžimo reguliariai tepant antiseptiniais preparatais, emulsijomis, pagerėja odos elastingumas, greitai užgyja įvairūs suskilimai, įbrėžimai, nušašimai. Suskilusių, žaizdotų karvių spenių nepatartina dezinfekuoti chloro turinčiais tirpalais, emulsijomis, nes jie dirgina, sukelia skausmą, karvės darosi neramios ir sunkiai melžiamos. Spenių priežiūrai gerai tinka Nabosept, Evija, Aseptol, Vortin tepalai. Svarbią reikšmę mastitų profilaktikai turi melžėjų higiena. Ant rankų, veido, kojų neturi būti furunkulų, pūliuojančių žaizdų. Taigi mastito išvengsite, jei: 1 - tinkamai prižiūrėsite karvių tešmenį ir spenius, 2 - laikysitės sanitarijos reikalavimų, 3 - reguliariai tirsite karves slaptų mastitų atžvilgiu, 4 - taisyklingai ir vienodu režimu (nepraleisdami melžimo) melšite, 5 - gyvulius laikysite gerai vėdinamuose, bet be skersvėjų ir nešaltuose tvartuose, 6 - kreiksite sausais, nesupelijusiais ir nesušalusiais pakratais, 7 - reguliariai valysite gyvulius ir tvartus, 8 - gyvulius šersite pilnaverčiais, nesuplėkusiais, be pelėsių ir nesušalusiais pašarais, 9 - tvartiniu laikotarpiu išvarysite karves pasivaikščioti. Doc. JURGIS KULPYS Vet.gyd. ELMARAS KULPYS LVA Gyvulių mitybos katedra <doc> NAUJAS RAPSŲ DŽIOVINIMO BŪDAS Grūdų džiovinimas kunkuliuojančiame jų sluoksnyje leidžia paspartinti šį procesą ir gerokai sumažinti džiovyklos matmenis. Įvairaus drėgnumo rapsų grūdus džiovinant kunkuliuojančiame sluoksnyje iki kondicinio 8,5 proc. drėgnumo išsaugomos jų technologinės bei biologinės savybės: sėklų dygimo energija, daigumas, maistinė vertė. Džiovinimo procesą šio tipo džiovyklose galima visiškai mechanizuoti, o įrenginių konstrukcija ir valdymas paprastas. Ūkininkai tokias džiovyklas gali įsirengti patys, panaudodami aktyvaus ventiliavimo įrenginius. Grūdų sluoksnį galima priversti kunkuliuoti didinant pro jį pučiamo džiovinančio oro greitį. Tada oro srauto jėga pakelia grūdus. Esant kritiniam oro greičiui (0,85 m/s), rapsų grūdų sluoksnio pasipriešinimas oro srautui pasiekia maksimalią reikšmę ir pradeda kunkuliuoti (grūdų sluoksnis tampa panašus į verdantį vandenį). Kritinis oro greitis nepriklauso nuo sluoksnio storio. Didėjant grūdų sluoksnio storiui nuo 50 mm iki 250 mm, didėja tik kritinis slėgis (nuo 320 Pa iki 175 Pa), kurį turi sudaryti ventiliatorius, kad priverstų grūdų sluoksnį kunkuliuoti. Kunkuliavimo pradžioje grūdų sluoksnyje atsiranda tik keli jų fontanai, didžioji dalis grūdų nejuda. Toks aerodinaminis režimas nepriimtinas džiovyklai. Toliau didinant oro greitį, atsiranda vis naujų kunkuliavimo židinių, suintensyvėja grūdų judėjimas, padidėja kunkuliavimo tolygumas. Rapsų grūdų kunkuliuojančio sluoksnio džiovyklose optimalus aerodinaminis režimas pasiekiamas, kai džiovinančio oro greitis yra 1,2 m/s. Esant tokiam aerodinaminiam režimui, grūdų sluoksnis intensyviai maišomas, todėl grūdai vienodai įšyla ir džiūva visame sluoksnyje. Džiovinimo kunkuliuojančiame sluoksnyje būdingas bruožas yra tas, kad intensyvūs šilumos ir drėgmės mainai tarp grūdų ir džiovinančio oro vyksta kunkuliuojančio sluoksnio apatinėje dalyje (apie 33 mm virš džiovinimo kameros dugne įtaisyto sieto). Kiekvieno džiovinamo grūdo įšilimą galima įsivaizduoti taip: grūdas, judantis sudėtinga trajektorija, kuriam laikui patenka į sluoksnio apatinę dalį - aktyviąją šilumos mainų zoną, kur gauna tam tikrą šilumos kiekį. Po to grūdas oro srauto išnešamas į sluoksnio viršutinę dalį, kur kontaktuoja su kitais vėsesniais grūdais ir praranda dalį akumuliuotos šilumos. Taip grūdo temperatūra, kurią jis įgauna apatinėje sluoksnio dalyje, mažėja iki to momento, kol jis vėl pateks į aktyviąją šilumos mainų zoną ir gaus naują šilumos impulsą. Vyksta impulsinis sėklos įšilimas, o kartu ir impulsinis jos džiūvimas. Lietuvos žemės ūkio universiteto Žemės ūkio produktų laikymo ir perdirbimo technologijų tyrimo laboratorijoje atlikus tyrimus, buvo nustatyti optimalūs rapsų džiovinimo kunkuliuojančiame sluoksnyje režimai: sėklos supilamos 230-250 mm storio sluoksniu, džiovinančio oro temperatūra yra 49-550C, jo greitis - 1,2 m/s. Šiais režimais džiovinant rapsus nuo 29,1 iki 8,8 proc. drėgnumo, lyginamosios energijos sąnaudos bus 7190 kJ kilogramui vandens išgarinti. Džiovinant rapsus tik iki 12,6 proc. drėgnumo, energijos sąnaudos bus 5490 kJ/kg. Todėl šio tipo džiovyklos itin tinka labai drėgniems grūdams džiovinti. Jose rapsų grūdus tikslinga džiovinti iki 14-15 proc. drėgnumo, o vėliau iki kondicinio drėgnumo išdžiovinti aktyviuoju ventiliavimu. Kunkuliuojančiame sluoksnyje rapsų grūdai išdžiovinami nuo 28 iki 9 proc. drėgnumo per valandą. Mūsų rekomenduojamos džiovyklos schema parodyta paveiksle. Džiovykla periodinio veikimo, jos našumas - apie 3 t/h, kai grūdų drėgnumas sumažinamas 6 proc. Rapsų drėgnumą sumažinant nuo 28 proc. iki 8,5-9 proc., džiovyklos našumas esti apie 1 t/h. Džiovykla susideda iš oro pašildymo generatoriaus 18, dviejų nuoskeliai dirbančių ventiliatorių 17, džiovinančio oro tiekimo kanalų, džiovinimo kameros 1. Pastarosios plotis - 1,5 m, ilgis - 4,5 m. Kameros aukštis (virš sieto) yra 1,2 m. Rapsų grūdus supylus 0,23 m storio sluoksniu ir jam pradėjus kunkuliuoti, sluoksnio storis padidėja iki 0,32 m, o kai kuriuos grūdus oro srautas išmeta iki 1 m virš sieto. Norint sudaryti 1,2 m/s džiovinančio oro greitį (tuščioje džiovinimo kameroje), oro turi būti tiekiama 30 000 m3/h. Šiai džiovyklai tinkamiausias yra 12 menčių ašinis ventiliatorius B-2.3-130-8-01A. Ventiliatorius turi 11 kW galingumo, 1450 aps./min. variklį. Kadangi vieno ventiliatoriaus sudaromas slėgis yra per mažas, generatoriuje pašildytas oras tiekiamas dviem ventiliatoriais, kurie dirba nuosekliai. Antrasis ventiliatorius prijungtas prie ortakio 16, keičiančio skerspjūvį iš apskritimo į kvadratą. Toliau oras tiekiamas kvadratinio skerspjūvio ortakiais 14. Džiovykloje yra dvi džiovinimo kameros. Į kurią kamerą bus tiekiamas oras, nustatoma sklende 2. Toliau oras srūva pro difuzorių 13 ir pro paslankų sujungimą 12 patenka į pastovaus statinio slėgio ortakį 9, iš kurio pro sietą (su 1 mm skermens skylutėmis) - į džiovinimo kameras 1. Vienas džiovinimo kameros galas kartu su statinio slėgio išlyginimo ortakiu pritvirtintas ant ašies, kitas remiasi į du kumštelius. Šie pritvirtinti prie veleno, kurio vienas galas sujungtas su sliekiniu reduktorium 10. Rankena 19 sukant reduktoriaus slieką, pasisuka sliekratis, o kartu ir velenas. Keičiasi kumštelių padėtis ir tokiu būdu keičiamas džiovinimo kameros polinkis. Pasukus veleną 90 laipsnių kampu, džiovinimo kameros galas nusileidžia žemyn, ir susidaro apie 3 laipsnių jos dugno polinkis. Tokio pakanka kunkuliuojančiam rapsų sluoksniui išslinkti iš kameros. Rapsai džiovinami taip. Džiovinimo kameros pastatomos horizontaliai. Grūdai supilami vienodu sluoksniu į pirmąją kamerą. Sklendės rankena 2 pastatoma į tokią padėtį, kad oras būtų nukreipiamas į šią kamerą. Įjungiamas oro pašildymas ir ventiliatoriai. Pašildytas oras tiekiamas į pirmąją džiovinimo kamerą. Tuo metu, kai grūdai džiovinami šioje kameroje, į antrąją pripilama drėgnų grūdų. Pirmojoje kameroje grūdams išdžiūvus, ortakyje atidaroma sklendė 4, ir pradedamas pūsti nepašildytas aplinkos oras. Grūdai ataušinami laikantis tokio paties aerodinaminio režimo, kaip ir džiovinant. Iki artimos aplinkos temperatūros grūdai ataušinami 2-3 min., o jų drėgnumas dar sumažėja apie 0,3 proc. Tada pasukama reduktoriaus rankena 19, ir džiovinimo kamera pasvyra. Grūdai pro išpylimo lataką 11 išbyra iš džiovyklos į sandėlio technologinį transportą. Sklende 2 uždaromas oro kanalas į pirmąją kamerą ir atidaromas į antrąją. Uždaroma sklendė 4 ortakyje, jungiančiame šilumos generatorių su ventiliatoriumi. Į antrąją kamerą pučiamas pašildytas oras. Čia pradedami džiovinti grūdai. Pirmoji kamera pastatoma horizontaliai ir vėl pripilama drėgnų grūdų. Džiovinimo ciklas kartojamas. Džiovinimo metu būtina kontroliuoti ventiliuojančio oro temperatūrą pastovaus statinio slėgio kameroje (49-550C) bei džiovinimo kameroje virš sėklų sluoksnio (čia ji turi būti lygi sėklų temperatūrai). MARIJA RAILIENĖ ROLANDAS BLEIZGYS <doc> KOKIU PLŪGU GERIAU SUARSIME IR SUNAUDOSIME MAŽIAU DEGALŲ Ariant dirva purenama, naikinamos piktžolės, įterpiamos augalų liekanos, trąšos, kovojama su augalų ligomis ir kenkėjais. Tie darbai bus geriausiai atliekami, kai dirvos riekė bus apverčiama kiek galima didesniu kampu, kad viršutinė riekės dalis atsigultų į vagos dugną. Prastas arimas arba liaudiškai - "knisimas" plūgais nenaudingas nei agrotechniniu, nei ekonominiu požiūriais. Prasto, nelygaus arimo buvo anksčiau, jo yra ir dabar. Apie tai byloja pastaraisiais metais arimuose dar labiau sužaliuojantys varpučiai. Priežastis aiški - prastai ariame ir nenaudojame herbicidų. Todėl geras plūgas yra pirmas ir svarbiausias padargas, kurį turi nusipirkti ūkininkas. Arimas yra vienas sunkiausių ir daugiausiai išlaidų reikalaujantis darbas. Metro užgriebio plūgui traukti reikia 65-80 AJ galios traktoriaus. Hektarui suarti traktoriumi MTZ sudeginame 15-26 litrai degalų, o traktorium T-150K - 18-28 litrai. Degalų sąnaudos arimui priklauso ne tik nuo dirvos sąlygų, bet ir nuo varsnos ilgio. Kai jis 200 m, sunaudojame 22,3 l/ha, o kai varsnos ilgis 600 m - 16,3 l/ha (net 27 proc. mažiau). Hektarui suarti reikia 4-5 kartus daugiau degalų, negu jam sukultivuoti. Plūgo darbo dalys ir jų parametrai Svarbiausia plūgo dalis yra verstuvė, nuo kurios labiausiai priklauso arimo kokybė. Vienos nuo kitų verstuvės skiriasi dydžiu ir forma. O nuo pastarosios priklauso verstuvės gebėjimas trupinti ir versti dirvą. Pas mus priimta verstuves skirstyti į cilindrines, kultūrines, pusiau sraigtines ir sraigtines. Cilindrinė verstuvė - tai cilindriškas paviršius, pastatytas 450 kampu plūgo judėjimo krypčiai. Tokios verstuvės labai intensyviai trupina dirvą, tačiau prastai ją apverčia. Todėl jos mažai paplitę ir naudotinos tik lengvoms dirvoms arti. Kultūrinės verstuvės paviršius truputį pakreiptas pagal sraigto liniją cilindras. Todėl šios verstuvės šiek tiek geriau apverčia dirvos riekę negu cilindrinės. Kultūrinės verstuvės labai paplitę, nes tarybiniais metais bemaž visi plūgai buvo gaminami su kultūrinėmis verstuvėmis. Šie plūgai turi trumpas stačias verstuves, todėl ariant dalis dirvos nekyla verstuve, o praslydusios pro jos galą šiek tiek užpila išartą vagą. Ji esti siaura, todėl sekančio korpuso verčiama riekė neturi kur dėtis ir dalis dirvos bei apie trečdalis piktžolių sėklų ir šaknų apverčiamos plonu dirvos sluoksniu, todėl sudygsta ir auga. Daugelis ir dabar Lietuvoje gaminamų plūgų irgi turi kultūrines verstuves. Tokiais plūgais dirvos gerai suarti negalime, ypač sunkesnės. Iš pirmo žvilgsnio atrodo, kad arimas lyg ir geras, lygus (ypač ariant didesniu greičiu), tačiau daugiametės piktžolės (ypač varpučiai) lengvai prasikala pro nestorą dirvos sluoksnį ir žaliuoja, kaip naujai gimusios. Arimas šiek tiek pataisomas uždėjus priešplūgius, tačiau jie jau negaminami. Pusiau sraigtinės verstuvės yra 1,5-2 karto ilgesnės už noragus. Jų darbo paviršius labiau primena sraigtą negu kultūrinių verstuvių. Pusiau sraigtines verstuves gamina AB "Ventos arklas". Tokios, ariant 17-20 cm gyliu, dirvos riekę apverčia net iki 1500. (žr. pav.). Plūgai su tokiomis verstuvėmis tinka visoms dirvoms arti 17-23 cm gyliu. Sraigtinių verstuvių darbo paviršius dar labiau panašus į sraigtinės linijos paviršių. Šios verstuvės yra 2-2,5 karto ilgesnės už noragus. Sraigtinių verstuvių paviršiumi dirva slysta lengvai ir palaipsniui verčiama 150-1600 kampu. Kadangi sraigtinės verstuvės plačios, jos gerai išvalo vagos dugną ir neleidžia žemėms užbyrėti. Todėl įkandin sekantis korpusas visą dirvos riekę įverčia į tuščią vagą. Visos paviršiuje esančios piktžolės paguldomos ant vagos dugno ir užverčiamos storu dirvos sluoksniu. Todėl sraigtinės verstuvės labiausiai tinka mūsų šalies laukams, ypač sunkioms ir daugiametėmis piktžolėmis užterštoms dirvoms arti. Geriausios pasaulio plūgų gamybos firmos Lemken, Kverneland ir kt. gamina juostines verstuves, kurios tinka sunkioms ir rišlioms dirvoms arti. Plūgų su juostinėmis verstuvėmis esti mažesnis pasipriešinimas traukai. Dirvos riekės apvertimo kampas bei piktžolių derliaus likučių ir trąšų užvertimas priklauso nuo vagos pločio ir gylio santykio (žr. pav.). Ariant plūgu PAP-3-30 ir esant vagos pločio ir gylio santykiui 1,8 dirvos riekės apverčiamos 145-1500. Todėl bemaž visos piktžolės įverčiamos į vagos dugną. Svarbi plūgo dalia yra noragas. Plačiausiai naudojami trapeciniai ir kaltiniai noragai. Kaltiniai esti ištisiniai ir sudėtiniai. Šiuo metu daugiausiai naudojami sudėtiniai noragai. Šiuose noraguose papildomai įtaisomas kaltas. Kai kurių sudėtinių noragų kaltus galima įtaisyti bet kuriuo galu į priekį. Nudilus kaltui, nereikia išmesti viso norago. Kaltas apverčiamas arba pakeičiamas nauju. Be to, kaltas gaminamas storesnis ir stipresnis, todėl ariant akmenuotas dirvas plūgais su saugikliais, kaltas atlaiko smūgį į akmenį, korpusas atsilenkia ir apsaugo plūgą nuo lūžimo. Šiuo metu kai kurios firmos prie noragų tvirtina kaltinius peilius, kurie vertikaliai atpjauna dirvos riekę, todėl vaga esti švaresnė ir dirva geriau apverčiama. Nuo ko priklauso plūgo pasipriešinimas traukai Tyrimais ir skaičiavimais nustatėme, jog ariant 35 cm užgriebio plūgo korpusu, 20 cm gyliu, važiuojant 2 m/s greičiu, šio korpuso pasipriešinimas traukai yra 3532 N. Jis susideda iš: * dirvos pasipriešinimo riekės atpjovimui iš apačios ir iš šono (550 N); * dirvos riekės pasipriešinimo jos trupinimui, pakėlimui ir gniuždymui (2176 N); * dirvos riekės pasipriešinimo jai nuversti į vagą (616 N); * vienam korpusui tenkančio plūgo pasipriešinimo riedėjimui lauku (190 N). Iš šio pavyzdžio matome, kad arimui didžiausia energijos dalis (60-65 proc.) sunaudojama dirvos riekės pakėlimui, trupinimui ir gniuždymui. O šie rodikliai labiausiai priklauso nuo plūgų verstuvių tipo. Taigi nuožulnias sraigtines verstuves turinčių plūgų pasipriešinimas yra 15-20 proc. mažesnis negu plūgų su kultūrinėmis verstuvėmis. Plūgo pasipriešinimas traukai taip pat nemažai priklauso nuo noragų ašmenų aštrumo ir arimo greičio. Tinkamiausi plūgai efektyviam ūkininkavimui Šiuo metu plūgų pasirinkimas yra didžiulis, ir ūkininkas, įvertinęs savo finansines galimybes, gali įsigyti savo laukams tinkamą plūgą. Dabar šalyje naudojami dviejų tipų plūgai. Tai paprastai varsniniai ir lygaus arimo. Paprasti varsniniai plūgai visiems žinomi. Sunkioms ir piktžolėtoms dirvoms arti reikėtų pirkti plūgus su sraigtinėmis verstuvėmis. Lietuvoje jau yra firmų, kurios komplektuoja plūgus su Kverneland ir Massey ferguson firmų gaminamais korpusais. Tokie plūgai yra du-tris kartus pigesni negu pagaminti užsienyje. Neprasti rezultatai gaunami pertvarkius plūgus su kultūrinėmis verstuvėmis - vietoje jų uždėjus (pritaikius) pusiau sraigtines AB "Ventos arklas" gaminamas verstuves. Jeigu dirvose yra akmenų ir per dieną reikia pakeisti kelis noragus, verčiau pirkti plūgus su saugikliais. Tokius plūgus gamina AB "Ventos arklas" ir "Laumetris". Lietuvoje jau pradedami naudoti lygaus arimo plūgai. Lygus arimas - tai arimas be išmetimų ir sumetimų, trumpas tuščios eigos kelias varsnos galuose, mažiau suvažinėjama dirva, nebereikia artos dirvos lyginti, užversti išmetimo vagų, didesnis arimo ir priešsėjinio dirvos dirbimo agregatų našumas. Lygaus arimo plūgai yra dviejų tipų - apverčiamieji ir pasukamieji. Garsių pasaulio firmų (Massey ferguson, Kverneland) plūgų gamybos programoje apverčiamieji plūgai sudaro 60 proc. Lietuvoje apverčiamuosius plūgus PAP-3-30 gamina AB "Ventos arklas". Apverčiamieji plūgai 1,5-2 karto brangesni už varsninius, todėl perkant reikia atsižvelgti į savo ūkio laukų konfigūraciją. Jeigu ūkyje laukai ilgi ir siauri, juose vienas ar du sumetimai ar išmetimai, didelės įtakos darbo kokybei ir našumui neturi. Todėl tokius galima arti ir varsniniais plūgais. Tačiau plačiuose laukuose apverčiamųjų plūgų pranašumas didžiulis. Šiuo metu jau pradedami naudoti pasukamieji lygaus arimo plūgai. Tokį plūgą PP-4-45 išbandėme. Jis yra pakabinamo tipo su simetriniais cilindriniais verstuvais, agreguojamas su 120 kN galios traktoriais. Plūgas skirtas arti lygioms ir kalvotoms, akmenuotoms ir neakmenuotoms dirvoms. Pirmieji bandymų rezultatai rodo, jog pasukamasis plūgas tenkina technologinius reikalavimus. Tačiau šis plūgas prasčiau apverčia augalines liekanas, ariant nenuskustą ražieną bei arimą suverčia ne tiek lygiai, kaip kiti plūgai. Apie palyginamuosius lygaus arimo pasukamojo ir apverčiamojo plūgų bandymų rezultatus - kitame straipsnyje. Doc. ALFONSAS KRAUJALIS VAIDEVUTIS MICKIS Doktorantas Žemės ūkio inžinerijos institutas Plūgo PAP-3-30 su pusiau sraigtinėmis verstuvėmis dirvos riekės apvertimo kampo bei piktžolių, trąšų ir derliaus likučių įterpimo priklausomybė nuo vagos pločio b ir arimo gylio a. ŽEMĖS NORMATYVINĖ IR RINKOS KAINOS Visa žemė daugiau ar mažiau yra vertinga ir turi savo kainą. Tačiau žemės ūkio produkcijos gamybai svarbiausia yra žemės ūkio paskirties žemė, kurios šių metų pradžioje turėjome 3928,5 tūkst. ha. Iš jų 3351,2 tūkst. ha yra žemės ūkio naudmenos (ariamoji žemė, sodai, pievos ir natūralios ganyklos). Nors Lietuva ir laikoma gilias žemės ūkio produkcijos gamybos tradicijas turinčiu kraštu, bet žemės ūkio paskirties žemė naudojama blogai. Nemažai jos dirvonuoja. Neįsisuka žemės rinka. Todėl manau, kad būtina parengti visų galimų priemonių sistemą, jog visa žemės ūkio paskirties žemė Lietuvoje būtų efektyviai naudojama, sau pasigamintume reikiamą produktų kiekį ir jų perteklių parduotume kitoms valstybėms. Kaip tos sistemos sudėtinę dalį, noriu panagrinėti žemės ūkio paskirties žemės normatyvines ir rinkos kainas, kad ją parduodantys ir perkantys žmonės bent apytikriai orientuotųsi, kokios turėtų būti žemės ūkio paskirties žemės rinkos kainos. Ekonomiškai išsivysčiusiose užsienio valstybėse, kaip buvo teigta Vilniuje vykusioje tarptautinėje konferencijoje "Nekilnojamojo turto vertinimas ir investicijos Centrinėje ir Rytų Europoje pereinant į laisvosios rinkos ekonomiką" visos žemės ir žemės ūkio paskirties žemės kainą geriausiai parodo rinkos (žemės pardavimo-pirkimo) duomenys. Kad ji būtų patikima, tvirtinta konferencijoje, naudojami apibendrinti daugelio dešimtmečių žemės rinkos kainos duomenys, kuriais vadovaujantis sudaromi miestų ir kaimų vietovių žemės verčių (kainų) žemėlapiai. Daugelio šalių vyriausybės jau seniai suvokė, kad būtina atlikti žemės ir kito nekilnojamojo turto vertinimą bei teisinę registraciją. Bet žemės rinkos kainos nustatomos ne paprastai, pagal jos pardavimo-pirkimo sandorius, o atliekant išsamų ekonominį žemės vertinimą, kuris kartojamas vidutiniškai kas penkeri metai. Šio ekonominio vertinimo kriterijai - dirvožemio derlingumas, žemės ūkio produkcijos supirkimo punktų išsidėstymas, žemės ūkio produktų rinkos kainos ir jų gamybos išlaidos, sklypų dislokacija ir daugelis kitų ekonominių veiksnių. Didelę įtaką ekonominiam žemės vertinimui daro žemės ūkio produkcijos gamybos valstybinis reguliavimas, žemės nuosavybės ir valstybinio kapitalo santykiai, bankų kapitalo įtaka žemės ūkiui ir t.t. Paprastai kalbant, rinkos ekonomikos sąlygomis ūkininkaujančiose valstybėse žemės ūkio paskirties žemę savininkas parduos už tokią kainą, kad palūkanų forma gautų ne mažesnį pelną, kokį jis gauna dabar, šią žemę naudodamas žemės ūkio produktams gaminti. Pavyzdžiui, ūkininkas N. iš savo žemės ūkio paskirties 1 hektaro žemės, naudojamos žemės ūkio produktams gaminti, pastaraisiais metais vidutiniškai gaudavo 418 Lt pelno. N. nutarė savo žemę parduoti. Jis išsiaiškino, kad bankas, į kurį pardavęs žemę padėtų indėlį (gautus už žemę pinigus), moka 10,34 proc. metinių palūkanų. Vadinasi, kad N. už į banką padėtą terminuotą (virš metų) indėlį kasmet gautų po 418 Lt palūkanų, jam apsikoma turimos žemės hektarą parduoti ne pigiau kaip už 4042 Lt (418 Lt:0,1034). Paanalizuokime, kaip šie reikalai pastaraisiais metais tvarkomi Lietuvoje. Lentelėje, autoriams sutikus, pateikiu žemės ūkio paskirties žemės 1996 m. rinkos kainas, nustatytas Lietuvos agrarinės ekonomikos instituto, Valstybinio žemėtvarkos instituto ir korporacijos "Matininkai" specialistų atliktais tyrimais. Agrarinės ekonomikos instituto duomenimis, mažiausia žemės ūkio paskirties žemės rinkos kaina (503 Lt/ha) buvo Širvintų rajone, o didžiausia (5100 Lt/ha) Trakų rajone. Tačiau Trakų rajone žemės rinkos kaina šiuo požiūriu nėra charakteringa ir jos dydį, mano nuomone, nulėmė geros šio rajono gamtinės sąlygos. Dėl to analizei reikėtų imti didžiausią rinkos kainą (3350 Lt/ha). Tokia ji buvo Kauno rajone. Valstybinio žemėtvarkos instituto atliktų tyrimų duomenimis, mažiausia iš mažiausių žemės ūkio paskirties žemės rinkos kainų (260 Lt/ha) buvo Biržų rajone, o didžiausia iš mažiausių (2000 Lt/ha) - Vilniaus rajone. Tačiau čia 2000 Lt/ha yra ne pardavimo-pirkimo rinkos kaina, bet tik pasiūlos kaina. Todėl didžiausią iš mažiausių analizei reikėtų imti 1500 Lt/ha Rokiškio rajone. Mažiausia iš didžiausių žemės ūkio paskirties žemės rinkos kainų (1000 Lt/ha) buvo Zarasų rajone, o didžiausia iš didžiausių - 4000 Lt/ha buvo Vilniaus rajone. Tačiau tie 4000 Lt/ha taip pat yra pasiūlos kaina. Dėl to analizei didžiausią iš didžiausių reikėtų imti 3400 Lt/ha. Tokia buvo Ukmergės rajone. Korporacijos "Matininkai" atliktais tyrimais mažiausia iš mažiausių žemės ūkio paskirties žemės rinkos kainų (500 Lt/ha) buvo Skuodo ir Švenčionių rajonuose, o didžiausia iš mažiausių (1500 Lt/ha) - Marijampolės ir Pakruojo rajonuose. Mažiausia iš didžiausių žemės ūkio paskirties žemės rinkos kainų (700 Lt/ha) buvo Skuodo rajone, o didžiausia iš didžiausių (4000 Lt/ha) - Utenos rajone. Taigi pagal šią korporaciją žemės ūkio paskirties žemės rinkos kaina buvo nuo 500 iki 4000 Lt/ha. Be to, šios korporacijos specialistai teigia, kad prie kelio "Via Baltica" ir Kalvarijos muitinės (Marijampolės raj.) žemės ūkio paskirties žemės rinkos kaina siekė 5000 Lt/ha, prie Kauno miesto ribos - 3000-4000, Molėtų rajone ežerų pakrantėse - net 18 000, Trakų rajone ežerų pakrantėse - iki 14 000 Lt/ha. Rajonų ir Respublikos žemės ūkio naudmenų normatyvinei kainai apskaičiuoti panaudojau atitinkamą mano nustatytą iš žemės ūkio naudmenų 1996 m. sausio 1 d. galimą gauti nornatyvinį pelną Lt/ha (žr. lentelę) ir Lietuvos Banko 1996 m. priimtų terminuotųjų indėlių daugiau kaip metams (Lt) vidutinę metų palūkanų normą šalies bankuose (10,34 proc.). Apskaičiavimo rezultatai pateikti lentelėje. Iš jų matyti, kad mažiausia žemės ūkio naudmenų normatyvinė kaina (1257 Lt/ha) turėtų būti Trakų rajone, didžiausia (4623 Lt/ha) - Joniškio rajone, o vidutinė Respublikos - 2863 Lt/ha. Tačiau tai vidutinės rajonų žemės ūkio naudmenų normatyvinės kainos. Atskirų savininkų žemės kainos, suprantama, gali būti mažesnės arba didesnės už vidutines rajono. Tai priklausys nuo to, kiek galima iš jų žemės ūkio naudmenų gauti normatyvinio pelno. Atliktos analizės duomenys leidžia teigti, kad Agrarinės ekonomikos instituto, Valstybinio žemėtvarkos instituto, korporacijos "Matininkai" ir kitų įstaigų specialistai atlieka labai reikalingą darbą, tirdami žemės ūkio paskirties žemės faktines rinkos kainas. Tačiau tai kol kas tik labai didelio darbo pradžia, nes šios žemės pardavimas-pirkimas vyksta lėtai ir turime labai nedaug duomenų apie jos rinkos kainas. Todėl pradėtą darbą būtina tęsti toliau. Prabėgus maždaug 10 metų, kai sukaupsime reikiamą duomenų bazę, galėsime žemės ūkio paskirties žemės kainą nustatyti pagal jos rinkos duomenis. Analizė rodo, kad pastarųjų metų žemės ūkio paskirties žemės rinkos kainos apskritai yra daug mažesnės už šios žemės normatyvines kainas. Taip neturėtų būti. Jos, kaip byloja ekonomiškai išsivysčiusių užsienio valstybių patirtis, gali skirtis labai nežymiai. Todėl manau, kad ir Lietuvos žemės ūkio paskirties žemės normatyvines rinkos kainas reikėtų nustatyti, remiantis ekonomiškai išsivysčiusiose užsienio valstybėse paplitusia metodika, tai yra pagal iš šios žemės galimą gauti normatyvinį pelną ir bankų vidutines metines palūkanų normas. Tai padėtų tobulinti mokesčių už žemę sistemą, teisingiau atlyginti (kompensuoti) už žemę jos savininkams, pagrįsčiau atsiskaityti už žemės nuomą ir t.t. Savaime suprantama, reikia toliau tikslinti Agrarinės ekonomikos institute 1995 m. parengtos iš žemės ūkio naudmenų galimo gauti normatyvinio pelno nustatymo metodikos skales, atsižvelgiant į pastaraisiais metais vykstančius augalininkystės produkcijos gamybos apimčių, jos rinkos kainų ir gamybos išlaidų pasikeitimus, taip pat analizuoti Lietuvos bankų terminuotųjų indėlių vidutines metines palūkanų normas. Turėdami tikslesnius duomenis, galėsime teisingiau apskaičiuoti ir normatyvines žemės ūkio paskirties žemės kainas. Dr. JONAS PAKUTINSKAS Socialinių (ekonomikos) mokslų daktaras JONAS PAKUTINSKAS nagrinėja žemės ir jos išteklių racionalaus naudojimo, našumo ir naudojimo ekonominio efektyvumo vertinimo, žemės informacinės sistemos kūrimo klausimus. Jis vienas ir su bendraautoriais Lietuvos ir užsienio valstybių spaudoje šia tematika paskelbė daugiau kaip 400 autorinių lankų publikacijų. Žurnale "Žemės ūkis" bendradarbiauja 30 metų (nuo 1967 m.). Spausdindama šį jo straipsnį, redakcija sveikina dr. J. Pakutinską šešiasdešimtmečio (1937 08 29) proga, linki geros sveikatos ir tolesnės kūrybinės sėkmės. VALSTYBĖS FINANSINĖ PARAMA KAIMUI TARPUKARYJE Pašalpos ir kitokia parama Tęsinys. Pradžia Nr. 8 Tiesiog stebina pašalpų kaimui didžiulė įvairovė. Žinoma, tai atsirado ne iškart. Iš pradžių pasirūpinta Lietuvos kariuomenės savanoriais, duodant jiems nemokamai žemės, miško medžiagos trobesiams statyti, sėklos ir pinigų inventoriui įsigyti. Anksti valstybė finansiškai pradėjo remti žemių melioravimą ir pieninių steigimą, jų techninį tobulinimą. Pašalpos melioracijai pradėtos duoti 1921 m. ŽŪM nemokamai parengdavo darbų projektus ir prižiūrėdavo jų vykdymą bei duodavo pašalpą iki 50 proc. padarytų išlaidų. Tiesa, pašalpa buvo duodama, jeigu 1 ha melioravimo darbai kainuodavo per 50 Lt. Iki 1938 m. pradžios valstybė suteikė pašalpų ir nemokamų paslaugų melioracijai 19,58 mln. Lt. Be to, vėlesniais metais pusė visų paskolų buvo paversta pašalpomis. Valstybės pašalpos svariai padėjo sukurti pieno perdirbimo pramonę. Buvo šelpiama pieninių, grietinės nugriebimo punktų statyba ir remontas, įrenginių įsigijimas, artezinių šulinių įrengimas bei šių įmonių darbuotojų išlaikymas. Garinei pieninei steigti, mašinoms įsigyti buvo duodama pašalpa iki 10 tūkst. Lt, rankinei pieninei - iki 2 tūkst. Lt. Garinės pieninės trobesių remontui gaudavo iki 7,5 tūkst. Lt ir naujo pastato statybai - iki 10 tūkst. Lt. 750 Lt buvo duodama grietinės nugriebimo punktui įsteigti. Be to, valstybė padengdavo 50 proc. išlaidų, padarytų arteziniam gręžiniui tinkančio šaltinio žemei įsigyti, geležies junginių pašalinimo filtrams pirkti, gręžiniui ir vandentiekiui į pieninę nutiesti. Vien šiems tikslams galėjo būti duota pašalpa apie 20 tūkst. Lt. Kaip minėjau, valstybė keletą metų išlaikydavo pieninių, grietinės nugriebimo punktų darbuotojus. Naujai įsteigtų garinių pieninių pienininkams dvejus pirmuosius metus kas mėnesį mokėta po 250 Lt ir rankinių pieninių - po 180 Lt darbo užmokesčio, o grietinės nugriebimo punktų vedėjams - po 50 Lt. Trečiais veiklos metais valstybės lėšomis mokėta pusė šių darbo užmokesčio sumų. Biudžeto pinigais buvo išlaikomi ir pieninių instruktoriai. Be to, 1933 m. pabaigoje silpniau dirbusioms nuostolingoms pieninėms trumpą laiką teikta negrąžintina pagalba (0,9 mln. Lt). Skatinant aukštos kokybės sviesto gamybą, 1928 m. įvestas premijų mokėjimas už eksportuotą I rūšies sviestą (30-10 centų už 1 kg). Apskritai valstybės parama 1923-1938 m. pieninėms vertinama 11,6 mln. Lt suma, iš kurios 16,5 proc. teko jų statybai, 20,5 proc. - mašinoms įsigyti, 9,9 proc. - grietinės nugriebimo punktams ir 9,2 proc. arteziniams šuliniams įrengti. 5,2 mln. Lt išleista pieno perdirbimo įmonių personalui išlaikyti. Šios gausios pašalpos ir bankų paskolos leido sukurti modernesnių pieno perdirbimo įmonių tinklą (1939 m. buvo 171 pieninė ir 2159 grietinės nugriebimo punktai). Tai padėjo didinti pieno supirkimą ir gerinti sviesto kokybę, daugiau ir geresnio išvežti. Pavyzdžiui, 1921 m. aukščiausios rūšies sviesto eksportuota tik 43,5 proc., o 1935 - jau 85,9 proc. Pieno pramonės pažanga ženkliai padėjo kelti krašto ir ūkininkų perkamąją galią. Drįstu teigti, kad 1927 m. įvyko lūžis pašalpų politikoje. Valstybei finansiškai sustiprėjus ir įsteigus Žemės ūkio rūmus (ŽŪR), pašalpos įvairėja, įgaudamos žemės ūkio pažangos rėmimo kryptingumą. Susiformuoja nuosekli pašalpų sistema. Pagrindiniai jos kontūrai buvo nubrėžti 1927-1928 m. Svarbiausias strateginis tikslas - skatinti gyvulininkystę, jos produktyvumo augimą. Nuo 1927 m. pašalpų davimas iš esmės sutelktas ŽŪR. Susirūpinimą gyvulininkystės plėtra rodo tas faktas, kad 1927 m. pradėtos mokėti pašalpos už: 1) veislinių galvijų skaičiaus prieaugį, 2) veislinius eržilus ir kumeles, 3) veislines kiaules ir paršus, 4) veislines karves, telyčias ir bulius, 5) už veislines vištas ir jų kiaušinius ir grynakraujų arklių skaičiaus prieaugį. Vėliau atsirado ir kitokios pašalpų rūšys. Beveik visos pašalpos buvo duodamos tik ūkiams, turėjusiems iki 150 ha žemės. ŽŪR pašalpomis rėmė 3 veislinių paršelių ir 2 grynaveislių kiaulių įsigijimą, padengdami pusę jų pirkimo kainos. Tačiau pašalpa negalėjo būti didesnė negu 200 Lt vienai kiaulei ar kuiliui ir ne daugiau kaip po 2 Lt paršelio gyvojo svorio 1 kg. 1927 m. Rūmai šiam tikslui paskyrė 85 tūkst. Lt. Pašalpos buvo duodamos vienam veisliniam eržilui ir vienai veislinei kumelei arba vien dviem kumelėms pirkti. Ir šiuo atveju ŽŪR padengdavo pusę pirkimo kainos, bet ne daugiau 2000 Lt vienam gyvuliui. 1928 m. šių pašalpų davimo tvarka pakeista. Norintys ją gauti turėjo įsteigti kergimo punktą ir už sukergimą imti ne didesnį negu valstybės nustatytą mokestį. Pašalpų dydis pradėtas diferencijuoti pagal veislinių eržilų ir kumelių grupes. Pašalpų norma eržilams liko ankstesnioji, tačiau jos suma sumažėjo. I grupės eržilams ir kumelėms pirkti buvo duodama iki 1500 Lt, II grupės - iki 1000 Lt ir III grupės - iki 750 Lt pašalpa. Kumelėms pašalpų norma sumažinta iki 25 proc. kainos ir pagal jų grupes siekė atitinkamai iki 500 Lt, iki 400 Lt ir iki 300 Lt. 1928 m. pradėtos duoti pašalpos gryno kraujo kumeliukų pirkėjams. 50 proc. kainos nuo 300 Lt (I grupės) iki 250 Lt (II grupės) ir iki 200 Lt (III grupės). Pašalpų veisliniams galvijams ir jų prieaugliui dydis buvo priklausomas nuo motininių karvių pieno riebumo, o veršeliams - ir dar nuo amžiaus. Pavyzdžiui, už pirktą 1 savaitės grynaveislį veršelį Rūmai mokėjo po 40 centų už jo motinos metinių riebalų 1 kg, o už vyresnio amžiaus - po 1 Lt už 1 kg. Už veislinį galviją buvo duodama po 5 Lt (už 1 kg). Pieno riebumas negalėjo būti mažesnis negu 3,2 proc. 1928 m. veislinių galvijų, jų prieauglio šelpimo principai pakeisti labiau skatinant didesnio produktyvumo galvijų įsigijimą. Jeigu metinis riebalų kiekis buvo 110-140 kg, šelpta po 3 Lt už 1 kg, padidėjus riebalams iki 180 kg - po 4 Lt už 1 kg ir riebalų kiekiui perkopus 180 kg - po 5 Lt už 1 kg. 1929 m. pašalpų dydis buvo kiek patikslintas. Nuo 1928 m. ūkininkai galėjo gauti pašalpą veislinių avių skaičiaus prieaugiui (3 vienetams) pirkti. ŽŪR padengdavo pusę ėriuko pirkimo kainos (iki 75 Lt) ir 25 proc. avytės (iki 35 Lt). 1928 m. ŽŪR finansiškai pradėjo remti ūkininkus, įsigyjančius veislinius paukščius (vištas, antinus, žąsinus, kalakutus). Už veislinę vištą mokėta 15 Lt, o už kitus paukščius - po 25 Lt pašalpa. Jų kiaušiniams pirkti Rūmai pridurdavo po 50 centų už vienetą. Jeigu veislinis paukštis per metus sudėdavo per 100 kiaušinių, pašalpa buvo dvigubinama. Paukštynams aptverti ŽŪR apmokėdavo pusę vielos tinklo kainos (iki 250 Lt). Kad ūkininkai gerintų gyvulių, paukščių laikymo sąlygas, nuo 1932 m. Rūmai ėmė mokėti pašalpas už tvartų ir vištidžių vidaus geresnį įrengimą. Buvo skatinamas grindų su nuolydžiu ir srutų latakais, dvigubų langų, ventiliacijos įrengimas. Už 1 m2 tokių tvarto grindų ūkininkas gaudavo iš ŽŪR po 4 Lt, už dvigubo lango 1 m2 - po 20 Lt ir už ventiliatoriaus (izoliuoto) 1 m - po 8 Lt. Už techninius reikalavimus atitinkančios srutų duobės įrengimą Rūmai primokėdavo po 10 Lt už 1 m3, o už kilnojamas ėdžias (2-4 karvėms) - po 20 Lt. Vien 1936-1938 m. tvartų vidui įrengti išduotos 358 pašalpos (44,2 tūkst. Lt). Už jas įrengtuose tvartuose galima buvo laikyti 3080 karvių bei arklių ir apie 5830 kiaulių. Taip pat buvo padedama ūkininkams, žemės ūkio draugijoms ir sąjungoms įrengti inkubatorius, viščiukų auginimo namelius, nusipirkti paukštininkystės įrankių. ŽŪR apmokėdavo 25 proc. visų šių išlaidų. Pagal išgales ŽŪR padėdavo gerinti ir didinti pašarų bazę. Nuo 1928 m. pašalpomis buvo skatinamas kultūrinių pievų ir ganyklų, silosinių įrengimas. Iš pradžių ŽŪR apmokėdavo 75 proc. pašarinių žolių sėklų pirkimo išlaidų. 1933 m. pašalpos norma sumažinta iki 40 proc., bet vėliau vėl padidinta. Pašalpomis ŽŪR rėmė ganyklų ir pievų iki 3 ha ploto įrengimą. Šios pašalpos buvo duodamos tik nusausintiems ir patręštiems plotams apsėti. 1935 m. numelioruotiems plotams apsėti pašarinių žolių sėklos duotos veltui. 1928-1938 m. už pašalpas sukultūrinta 6321 ha ganyklų ir 9761 ha pievų, 1927-1940 m. sukultūrinta 19 596 ha žalienų ir 13 477 ūkininkams išmokėta 0,74 mln. Lt pašalpų. Savo ruožtu premijomis ūkininkai skatinti auginti ir rinkti sėklas. Už varpinių žolių, cukrinių runkelių, griežčių ir agurkų sėklų 1 kg mokėta po 1 Lt, už morkų, ridikų, ridikėlių, cikorijų, petražolių, kopūstų, pomidorų, svogūnų, salotų sėklų 1 kg - po 3 Lt premijos. Silosinių statytojams Rūmai padengdavo iki pusės visų išlaidų (iki 750 Lt). Pašalpos prisidėjo prie silosinių statybų intensyvėjimo. 1933 m. Lietuvoje buvo 80, 1940 m. - jau 1200 silosinių. 1930 m. ŽŪR pradėjo steigti veislinių gyvulių kergimo punktus. Reproduktoriams laikyti ūkius parinkdavo agronomai. Rūmams padedant buvo įsteigti 354 eržilų, 583 bulių, 940 avinų ir 73 kuilių punktai. Be to, ŽŪR rėmė veislinių gyvulių ir paukščių auginimo draugijų, sąjungų steigimą. Kokių tik nebuvo draugijų?! Vietinių galvijų gerinimo draugija, draugija Ardėnų veislės arkliams auginti, Kiaulių augintojų, Lietuvos naminių paukščių ir smulkių gyvulių augintojų draugijos. Jos galėjo naudotis ŽŪR pašalpomis specialistams išlaikyti, kurie padėjo konsultacijomis gerinti gyvulininkystę. Gyvulių produktyvumui didinti ŽŪR kasmet išleisdavo apie 0,6-0,7 mln. Lt. Mažiau dėmesio buvo skiriama grūdų ūkiui. Rūmai sušelpdavo bandymus pagerinti javų ir kaupiamųjų augalų sėklas, duodavo pašalpų mineralinėms trąšoms pirkti ir bandymų plotams aptverti. Be to, ūkininkams, pirkusiems iki 300 kg kontroliuojamų linų sėklų, Rūmai primokėdavo iki 15 Lt už 50 kg. Linų sėklų gerinimas pradėtas šelpti nuo 1932 m. Nuo 1928 m. Rūmai padėdavo ūkininkams įsigyti žemės ūkio mašinų, padengdami 25 proc. pirkimo išlaidų, o draugijoms - 50 proc. Buvo šelpiamas grūdų valymo mašinų, specialių akėčių, plūgų ir kitų padargų pirkimas. Be to, šiam reikalui Žemės bankas duodavo paskolą 1 m. 1940 m. atsirado nauja pašalpų rūšis - pašalpos grūdų džiovykloms įrengti (iki 50 proc. visų išlaidų, bet ne daugiau negu 1500 Lt). Pašalpos gavėjas turėjo įsipareigoti už grūdų džiovinimą kitiems neimti daugiau negu ŽŪR patvirtinti įkainiai. 1930 m. ŽŪR pradėjo steigti žemės ūkio mašinų ir įrankių naudojimo ratelius, kurių 1938 m. veikė 132. Rūmų pašalpomis buvo įsteigta 400 javų valymo punktų. Nebuvo pamiršti ir sodininkystės reikalai. Tiesa, iš pradžių (nuo 1932 m.) buvo duodamos pašalpos tik sodams viela aptverti bei kai kuriems sodininkystės įrankiams (švirkštams kovai su kenkėjais, žolės pjovimo mašinėlėms) pirkti. Galima buvo gauti pašalpą iki 287,5 Lt. 1934 m. pradėti premijuoti naujus sodus įveisusieji ūkininkai. Jos buvo mokamos ūkininkams, turėjusiems iki 20 ha žemės ir einamaisiais metais pasodinusiems ne mažiau 20 obelaičių (numatytų veislių). Sodui turėjo būti tinkamai paruošta žemė, obelaitės pasodintos eilėmis, sodas aptvertas. Už kiekvieną pasodintą obelaitę Rūmai išmokėdavo po 1 Lt, bet iš viso iki 50 Lt. Vėlesniais metais duotos pašalpos ir sodams nupurkšti prieš kenkėjus. Šiam tikslui 1939 m. išmokėta 36 182 Lt. Koks sodas be bičių! Tad nenuostabu, kad buvo padedama ir bičių mylėtojams. Jie iš ŽŪR galėjo gauti pašalpą 5 aviliams "Dadano pagerintas" įsigyti (25 proc. išlaidų, arba po 12,5 Lt vienam aviliui), medaus centrifūgai (iki 40 Lt) ir korių vaflinei (iki 40 Lt) nusipirkti. Rūpintasi sodybų, pastatų išvaizda. Be minėtų paskolų, pavyzdinėms sodyboms ir trobesiams buvo duodamos pašalpos pastatams dažyti. Nuo 1939 m. už pagal ŽŪR receptūras nudažytus stogus savininkas gaudavo pašalpą po 15 centų už 1 m2, bet ne daugiau negu 750 Lt. Nuo 1934 m. pradėtos duoti pašalpos ir už sienų nudažymą. 1937 m. pašalpos (9118 Lt) stogams ir sienoms dažyti gavo 308 ūkininkai. Skatindami šiaudinių stogų pakeitimą skiedrų danga, ŽŪR padėdavo 100 Lt pašalpa nusipirkti skiedrų drožimo mašinas. Taip pat pašalpomis buvo padedama statyti modernesnius kumetynus. Už mūrinį čerpėmis dengtą vieno buto namą Rūmai primokėdavo iki 1500 Lt, už dviejų ir daugiau butų namą - iki 2500 Lt. 1938 m. buvo numatyta šiam reikalui duoti 200 tūkst. Lt. Buvo kuriama pagalbos ūkininkams nelaimių atvejais sistema. 1932 m. pradėta atlyginti už kritusius gyvulius nuo skiepų bei likviduotus dėl ligų. Už tai buvo atlyginama beveik visa gyvulių pirkimo kaina. 1938 03 24 Seimas priėmė Nukentėjusiems nuo audrų ūkininkams šelpti fondo įstatymą. Iš šio fondo mokėtos pašalpos ūkininkams, nukentėjusiems nuo ledų, viesulo, žaibo. Pašalpos buvo duodamos natūra arba pinigais. Pasėliams nukentėjus 30 proc. nuo ledų, buvo atlyginami visi nuostoliai. Nuo audros ar žaibo nukentėjus pastatams, žuvus gyvuliams, duota pašalpa 70 proc. nuostolių padengti. Neįkainojama buvo ŽŪR teikiama ūkininkams agronominė pagalba, konsultacijos, pavyzdžiui, kur įveisti sodą, kokių rūšių ir veislių vaismedžius sodinti. O kur dar pagalba rengiant kaimui žemės ūkio specialistus, šviečiant kaimiečius, žemės ūkio tyrimo darbai ir kt. ŽŪR 1927-1939 m. padarė 67,8 mln. Lt išlaidų, iš kurių didžiąją dalį (62 mln. Lt) sudarė išmokėtos pašalpos. Įsidėmėtina, kad Rūmai apie 91,5 proc. lėšų gaudavo iš valstybės biudžeto. 62 mln. Lt - didžiulė tiems laikams pinigų suma, svari parana kaimui. Prie jos reikia pridėti 103,7 mln. Lt, išmokėtų ūkininkams 1930-1935 m. kaip kainų priedą už eksportuotą sviestą, kiaules, grūdus. Šie priedai įvairiai buvo vadinami-eksporto premijomis, kainų skirtumu, primokėjimais. Jų esmė ta, kad už eksportui parduotus minėtus produktus ūkininkams buvo mokamos didesnės kainos negu buvo gaunama už juos užsienio rinkose. Šie primokėjimai padėjo palaikyti ar net didinti Lietuvos eksportą ir stiprinti ūkininkų perkamąją galią. Esu įsitikinęs, kad ano laikotarpio valstybės patirtis finansiškai remiant kaimą, yra pravarti ir dabar. Tris dalykus laikau vertingiausiais ir taikytinais šiuo metu. Tai būtinumą turėti valstybinį žemės ūkio kreditavimo banką; įkaito paskolos lakštų leidimą (emisiją); tikslines, apibrėžto, viešai žinomo dydžio pašalpas žemės ūkio programoms. VLADAS TERLECKAS Vilniaus universiteto Finansų ir kredito katedros docentas <doc> Praeities puslapius bevartant GYVULIŲ UŽKREČIAMŲ LIGŲ PATEKIMAS Į LIETUVĄ IR APSAUGA NUO JŲ Šios ligos dažniausiai patekdavo į mūsų šalį iš užsienio, kur buvo nuperkami gyvuliai neištyrus jų užsikrėtimo ligomis, ir pargabentus nepalaikę karantine suleisdavo į bendrą tvartą arba į bendras ganyklas. Veterinarijos gydytojas Matas Veitas, prieš Pirmąjį pasaulinį karą dirbęs Lietuvoje, 1923 m. rašė, kad kai kurių dvarų galvijų bandose, kur buvo laikomos anglerų, švicų, simentalų, airšyrų, olandų juodmargių ir kitų veislių importuotos karvės, ištyręs rasdavo apie 50-75 proc. užsikrėtusių tuberkulioze. Iš užsienio atvežti galvijai sunkiai prisitaikydavo prie Lietuvos drėgno, šaltoko klimato, nepatenkinamo šėrimo bei blogų laikymo sąlygų tvartuose. Ūkininkai pirkdavo produktyvesnių veislių veršius iš dvarų, ir į jų ūkius patekdavo jau sergančių tuberkulioze galvijų prieauglio. Smulkiuose ūkiuose, kur buvo laikomos dažniausiai vietinės veislės karvės, sergančių tuberkulioze gyvulių būdavo žymiai mažiau. Olandiškos karvės Lietuvoje pirmą kartą minimos 1617 m. karų su švedais metu, kuomet iš Biržų ir Vyžuonų-Radvilų dvarų - švedai išvarė olandiškus galvijus (M. Jučas, 1972). Jau XVIII a. pabaigoje Pliateriai laikė olandiškas karves Bartkuškyje ir Dusetose. Tuo metu olandiškų karvių buvo Balninkų, Obelių, Prienų, Granopolio, Dirvonėnų, Užuraisčio, Mirabelio, Vilniaus kapitulos dvaruose. Taigi galvijų pirkimas kitose šalyse ir jų pergabenimas į Lietuvą vyko jau nuo XVII a. pradžios. Tačiau veterinarijos mokslo lygis ir šios srities praktika tuo metu daugeliu atvejų buvo dar bejėgė diagnozuoti gyvulių apkrečiamas ligas. Tenka pažymėti, kad Olandijos juodmargiai - pieninių galvijų veislė išvesta Olandijoje tik XIX amžiuje. Po Pirmojo pasaulinio karo visai Europai grėsė galvijų maro pavojus. 1920 m. iš Lenkijos ši liga pateko į Lietuvą. Širvintų apylinkėje buvo aptikti 5 maro židiniai, kur per trumpą laiką nugaišo 73 galvijai. Maras taip pat pasirodė Ukmergės mieste bei jo apylinkėse. 1920 m. liepos 16 d. buvo žymiai sustiprinta karantino linija, o jos apsaugai panaudota kariuomenė. Skubus maro židinių likvidavimas, griežtas jų izoliavimas apsaugojo Lietuvą nuo didelio pavojaus ir nuo galvijų maro patekimo ir kaimynines šalis. 1922 m. Anglijoje buvo nupirktos veislines kiaulės Lietuvai. Tačiau pirkėjų tarpe nebuvo veterinarijos gydytojo, todėl perkamų kiaulių sveikatos būklė buvo nepatikrinta. Atvežus kiaules į Lietuvą, jos nebuvo reikiamą laiką laikomos karantine. Dalis pirktų kiaulių pateko į Dotnuvą - Žemės ūkio akademijos ūkį. Čia laiku buvo išaiškintos maru susirgusios kiaulės ir maro židinys buvo labai greitai likviduotas. 1925 m. galvijų snukio ir nagų liga buvo plačiai paplitusi Karaliaučiaus apygardoje, o vėliau ši liga slinko Gumbinės apygardon ir į Klaipėdos kraštą. Greitai snukio ir nagų liga pasirodė Pagėgių, Tauragės ir Šilutės apskrityse. Ligos patekimui į Lietuvą turėjo įtakos Nemuno lankos, nes iš Prūsijos į Lietuvos pusę pagal susitarimą buvo perkeliami per Nemuną galvijai ganiavai. 1926 m. pradžioje ši liga Lietuvoje buvo likviduota, o Vokietijos įvairiose provincijose ji dar tęsėsi iki ketvirtojo dešimtmečio pabaigos. 1927 m. Pagėgių apskrityje buvo diagnozuotos galvijų plaučių užkrečiamasis uždegimas. Buvo įtarta, kad ši liga pateko iš Prūsijos, tačiau Klaipėdos krašto Žemės ūkio rūmai aiškino, kad Vokietijoje šios ligos visai nėra. Tuo tarpu Lietuvoje buvo žinoma, kad dar 1925 m. Prūsijoje ir kitose Vokietijos provincijose buvo užregistruoti 152 minėta liga sergantys galvijai. 1930-1931 m. Klaipėdos krašte ir Didžiojoje Lietuvoje vėl pasirodė kiaulių maras. Tuo metu buvo aiškinama, kad ši liga pateko į Klaipėdos kraštą iš Rytų Prūsijos, nes 1928 m. kiaulės sirgo maru to krašto 563-se kiemuose. A. Zschiesche 1939 m. rašė, kad Vokietijoje 1936 m. buvo labai paplitusios naminių gyvulių užkrečiamosios ligos: juodligė, galvijų, avių bei kiaulių snukio ir nagų liga, ypač galvijų tuberkuliozė ir arklių infekcinė anemija. Taigi tuo metu Lietuvos pietvakarių kaimyno (Prūsijos) teritorijoje buvo gausu naminių gyvulių pavojingų užkrečiamųjų ligų židinių, kurie kėlė grėsmę ir Lietuvos gyvulių ūkiui. 1937 m. iš Šiaurės Afrikos į Europą su importuotomis avimis pateko snukio ir nagų ligos virusas. Jau 1938 m. vasaros pabaigoje Lietuvai grėsė šios ligos pavojus, nes Lenkijoje - Gardino, Augustavo, Suvalkų, Lydos ir Ašmenos apskrityse dugiau kaip tūkstantyje ūkių gyvuliai sirgo šia liga. Ir štai 1938 m. rugsėjo pradžioje prie Kauno, Petrašiūnų dviejuose gretimuose smulkiuose ūkiuose snukio ir nagų liga susirgo 3 galvijai. Buvo manoma, kad ligos sukėlėjas pateko iš Vilniaus krašto (Lenkijos), nes tarp Kauno ir Vilniaus pro minėtą vietovę vyko labai didelis judėjimas - keliavo daug žmonių, buvo gabenami gyvulinės kilmės maisto produktai ir gyvi gyvuliai. Ši liga buvo diagnozuota ir kitose Lietuvos vietovėse. Tačiau buvo imtasi labai griežtų organizacinių priemonių jos plitimui sustabdyti ir likviduoti. Liga nepaplito, o kova su ja valstybei kainavo 71158 litus. Po Antrojo pasaulinio karo, nuo 1945 iki 1963 m. ši liga vėl paplito Lietuvoje. Dažniausiai sirgdavo karvės, rečiau kiaulės ir avys. Manoma, kad ši liga paplito pervežant trofėjinius galvijus iš Vokietijos Lietuvos keliais ir laukais (pasiganant). 1950 m. pagal Kaliningrado srities pasienį Šakių rajono vienuolikos sustambintų kolūkių teritorijoje buvo diagnozuota arklių infekcinė anemija. Netenka abejoti, kad arkliai užsikrėtė šios ligos sukėlėjams patekus iš Kaliningrado srities. 1958 m. Lietuvoje buvo užregistruoti 76 kiaulių atrofinio rinito židiniai, tuomet šia liga sirgo 2923 kiaulės. Išaiškinta, kad sergančių infekciniu atrofiniu rinitu kiaulių buvo atvežta iš Maskvos srities B. Aleksejvskoje esančio kiaulių veislinio tarybinio ūkio. 1959 m. Lietuvos kolūkiai dažnai pirkdavo paršus iš Baltarusijos. Pirktus paršus Molodečno ir kituose turguose parvežė į Rokiškio rajoną ir be karantinavimo paleido į kai kurių kolūkių kiaulių tvartus. Tie paršai susirgo maru, o nuo jų užsikrėtė ir kitos ūkių kiaulės. Baltarusijoje nuo 1932 m. iki 1958 m. kiaulių maras buvo diagnozuojamas kasmet. Ir vėliau ši liga pasireikšdavo netoli Lietuvos-Baltarusijos sienos. Iš šios, nors ir negausios archyvinės medžiagos, matome, kad nuolatinis pavojus gyvulių ligoms patekti į Lietuvą grėsė iš Prūsijos ir Lenkijos. Tuo tarpu apie ligų patekimą iš šiaurės kaimyninės valstybės - Latvijos nieko negalima pasakyti. Ar šiuo metu yra pavojus naminių gyvulių ir paukščių užkrečiamoms ligoms patekti į Lietuvą? Taip, yra pavojus perkant gyvulius iš užsienio valstybių. Būtina, kad komisijoje dalyvautų kvalifikuoti veterinarijos gydytojai, nes gyvuliai turi būti ištiriami kliniškai ir atitinkamais serologiniais, bakteriologiniais, imunologiniais ar kitais diagnostiniais metodais. Gali ligos patekti įvežant kontrabandos būdu gyvulių bei paukščių skerdieną ar pagamintus pusfabrikačius iš sirgusių užkrečiamomis ligomis gyvulių dėl užsienio valstybių veterinarijos eksporto-importo taisyklių nesilaikymo. Šiuo metu daug mūsų gyventojų laiko ir daugina įvairių veislių šunis, kates. Dalis jų įvairiomis transporto priemonėmis būna atgabenami į Lietuvą iš kitų valstybių, dažnai nesilaikant veterinarijos reikalavimų. Ir tokiu būdu gali būti įvežtos ligos. Gresia ligų pernešimo pavojus, kai vyksta nelegali iš Azijos, Afrikos ir kai kurių kitų šalių gyventojų migracija per Lietuvos teritoriją. Ligų sukėlėjai gali būti atnešti su žmonių-migrantų maisto produktais, jų atliekomis, transporto priemonėmis. Bakterijos, virusai ir kitų naminių gyvulių užkrečiamųjų ligų sukėlėjai gali būti pernešti krovininio transporto priemonėmis (autofurgonais, geležinkelio prekiniais vagonais), jei prieš tai tos priemonės neparuošiamos gyvuliams pervežti pagal veterinarinės sanitarijos reikalavimus. Gyvulių augintojams būtinos šios apsisaugojimo priemonės: neganyti gyvulių arti magistralinių kelių (plentų), neleisti turistams apsistoti ir poilsiauti arti sodybų, ganomų gyvulių, kategoriškai neleisti migrantams apsistoti klojimuose, daržinėse bei kituose ūkiniuose pastatuose. Prof., habil. dr. EDVARDAS DANILEVIČIUS EUROPOS SĄJUNGOS ŽEMĖS ŪKIO PRODUKTŲ VIDAUS RINKOS (Tęsinys. Pradžia Nr. 6) Svarbus Europos Sąjungos pasiekimas yra reguliuojamos bendrosios rinkos sukūrimas ir jos nepaliaujamas tobulinimas. Ši rinka susideda iš daugelio prekių rinkų. Atskiras rinkas sudaro ir žemės ūkio produktai, kurių kiekvienas turi savo rinkotvarką. Čia panagrinėsime grūdų, pieno, mėsos, cukraus, paukštienos ir kiaušinių rinkas. Rinkos nėra specialių gaminių parduotuvės ar jų tinklai. Rinka - tai žmonės, tam tikro gaminio gamintojai, pardavėjai ir pirkėjai, savo veikloje naudojantys tam tikrą rinkotvarką. Bendroji rinka susideda iš savitų nacionalinių rinkų, kurios paklūsta bendriesiems Europos Sąjungos ekonominės politikos reikalavimams, bet kartu išsaugo ir savuosius bruožus, kuriuos formuoja kiekvienos Europos Sąjungos narės interesai, papročiai, tradicijos ir pan. Bendrojo rinka įeina į platesnę Europos rinką ir sudaro sudėtinę pasaulinės rinkos dalį, kuriai savo politiką diktuoja Pasaulio prekybos organizacija. Todėl nagrinėsime ne tik atskirų žemės ūkio produktų rinkas, bet ir jų santykius su nacionalinėmis ir pasauline rinka. Čia apsiribosime tik bendriausia apžvalga, pasitelkdami Bonoje veikiančio Žemės ūkio produktų rinkotyros institituto duomenis, skelbiamus "Agrarwirtschaft" žurnale. Grūdų rinka Grūdų rinka - pirmoji rinka, kuriai buvo pradėta taikyti reguliuojamoji rinkotvarka. Jos dėka Europos Sąjunga greitai atkūrė javų ūkį ir visiškai apsirūpina savais grūdais. Kaip keitėsi pasaulio grūdų gamyba ir Europos vieta joje, rodo 1 lentelė. Joje Europos grūdų gamybai pridėta visa buvusios TSRS grūdų gamyba. Lentelėje minimi kiti grūdai - tai rugiai, kukurūzai, avižos, miežiai, mišiniai, soros, sorgos. Į užsienio prekybą pasaulyje kasmet vidutiniškai patekdavo kviečių: 1981-1985 m. - po 96,6 mln. t, arba 19,7 proc.; 1991-1995 m. - po 97,6 mln. t, arba 17,9 proc. jų pasaulio derliaus; pašarinių grūdų - atitinkamai 93,6 mln. t, arba 11,8 proc., ir 89,2 mln. t, arba 10,8 proc. Europos Sąjunga 1981-1985 m. kasmet eksportavo kviečių po 15 mln. t (tai 15,5 proc. pasaulio eksporto), 1991-1995 m. - 18,4 mln. t (18,8 proc.). Importavo atitinkamai 3,4 mln. t, arba 3,5 proc. ir 1,6 mln. t, arba 1,6 proc. pasaulio importo. Pašarinių grūdų metinis eksportas 1981-1985 m. sudarė po 5,6 mln. t (6 proc. pasaulio eksporto) ir 1991-1995 m. - 7,8 mln. t, arba 8,7 proc. Importas sudarė atitinkamai 8,9 mln. t (9,5 proc.) ir 3,4 mln. t (3,8 proc.). Kasmetinis grūdų derlius ES buvo didesnis už jų vidinį suvartojimą: 1993/94 ūkiniais metais - kviečių 22,7 proc., pašarinių grūdų - 3,7 proc., 1995/96 m. atitinkamai - 9,5 ir 2,5 proc., 1996/97 m. (laukiamas) - 22,1 ir 7 proc. Europos Sąjungos 1996/97 m. laukiamas apsirūpinimas grūdais pateiktas 2 lentelėje. Europos Sąjunga grūdų paklausą, kaip matome, visiškai patenkina savos gamybos grūdais. Iš perteklinių grūdų sudaromi rezerviniai fondai nederliaus atvejui, taip pat vykdomas subsiduojamas eksportas. Paklusdama Pasaulio prekybos organizacijos reikalavimams, ES mažina subsiduojamo eksporto apimtis ir grūdų gamybą ima reguliuoti ankstesniuose rašiniuose nagrinėtais metodais. Pieno produktų rinka Kita savo dydžiu, svarba ir reguliavimo laipsniu yra ES pieno produktų rinka. Pasaulio pieno gamybą rodo 3 lentelė. Didžiausi pieno gamintojai yra Europos ir Amerikos žemynai. Kiti pasaulio regionai melžia mažiau kaip vieną ketvirtadalį karvių pieno. Europos pieno gamybą paveikė du veiksniai: TSRS ir jos įtakos zonos suirimas ir su tuo susijusi agrarinė krizė bei reforma; didėjantis pieno gamybos reguliavimas ES. 1996 m. iš viso pasaulyje buvo primelžta 467,6 mln. t karvių, 8 mln. t avių, 10 mln. t ožkų ir 51 mln. t kumelių bei buivolių pieno. Žvelgiant į pasaulinę pieno rinkos perspektyvą, reikia pažymėti, kad pieno gamyba toliau didės dėl jos plėtimo Okeanijos, Pietų Amerikos ir Azijos regionuose. Augs pieno gamyba ir JAV. Europoje ji stabilizuosis. Prognozuojama, kad pasaulinė pieno gamyba turėtų didėti 1-2 proc. Kitas klausimas - pieno produktų paklausos ugdymas. Prognozuojama, kad didės šviežio pieno gaminių ir sūrių paklausa, ypač tradiciniuose pienininkystės regionuose. Pieno miltelių ir ypač sviesto paklausa liks labai ribota ir net mažės. Pasaulio prekybos organizacija apribojo Europos Sąjungos subsiduojamą eksportą, reikalaudama 1996-2000 m. sumažinti sviesto išvežimą 18 proc., sūrių - 25 proc., pieno miltelių - 19 proc. ir kitų pieno produktų - 20 proc. Atsižvelgdama į pieno produktų paklausą vidaus rinkoje ir leidžiamus išvežti kiekius, Europos Sąjunga 1995/96 ūkiniams metams nustatė 115 678 tūkst. t kvotą, kuri buvo viršyta tik 0,6 proc., 1996/97 m. nustatyta 115 383 tūkst. t kvota. Europos Sąjungos pieno balansus atspindi 4 lentelė. Apibendrinant pieno produktų vidaus rinkos būklę Europos Sąjungoje, reikia pastebėti, kad pieno gamintojai nėra patenkinti esama rinkotvarka, daug ginčijamasi paskirstant kasmetines kvotas valstybėms-narėms, nustatant gamintojų kainas, pertvarkant gamybos rėmimo politiką. Mėsos rinka Pasaulinę mėsos, tiksliau sakant, jautienos, veršienos, buivolienos, kiaulienos, avienos ir ožkienos gamybą rodo 5 lentelės duomenys. Jautienos, veršienos ir buivolienos gamyboje pirmauja Amerikos ir Europos žemynai. Tačiau kitimo tendencijos skirtingos: 1992-1997. Amerikoje šios mėsos gamyba didėjo beveik 14 proc., Europoje daugiau negu 10 proc. sumažėjo. Kiaulienos gamyboje išsiskiria Azijos valstybės, ypač Kinija. Prognozuojama, jog ji 1997 m. jau pagamins 44 proc. pasaulinės kiaulienos. Tuo tarpu Europoje kiaulienos gamyba mažėja, Amerikoje didėja. Avienos, ėrienos ir ožkienos gamyboje tvirtai pirmauja Azijos šalys. Čia vėl itin išsiskiria Kinija, kurioje šios mėsos gamyba beveik padvigubėjo. Prognozuojama, kad 1997 m. jos dalis pasaulinėje gamyboje sudarys 22 proc. Europoje, taip pat ir Europos Sąjungoje šios mėsos gamyba šiek tiek mažėja. Nepaisant to, jos daliai vis dar tenka 20 proc. pasaulinės gamybos. Europos Sąjungos mėsos gamybos balansą rodo 6 lentelės duomenys. Europos Sąjungoje mėsos gamyba viršija jos suvartojimą (neskaitant avienos ir ožkienos). Atskirų jos narių (valstybių) apsirūpinimas atskiromis mėsos rūšimis labai įvairuoja. Antai apsirūpinimas jautiena ir veršiena svyruoja nuo 28 proc. (Graikija) iki 933 proc. (Airija), kiaulienos - nuo 58 proc. (Graikija) iki 453 proc. (Danija), Jungtinė karalystė sava bekono gamyba tenkina tik 47 proc. poreikio. Daugiausiai mėsos, skaičiuojant vienam gyventojui, suvartojama Prancūzijoje (108 kg), Ispanijoje ir Danijoje (105 kg), Belgijoje (103 kg), Airijoje (100 kg), mažiausiai - Suomijoje (64 kg), Švedijoje (65 kg), Jungtinėje karalystėje (73 kg). Kiaušinių ir paukštienos rinka Pasaulinį kiaušinių surinkimą ir paukštienos gamybą rodo 7 lentelės duomenys. 1995 m. Europos Sąjunga pagamino 5276 tūkst. t kiaušinių, įsivežė 702 tūkst. t, išvežė 801 tūkst. t kiaušinių, suvartojo viduje 5177 tūkst. t. Apsirūpinimas kiaušiniais sudarė 102 proc. Tik Vokietijoje, Airijoje, Jugtinėje karalystėje ir Graikijoje suvartojimas buvo šiek tiek didesnis už gamybą. Olandija suvartojimą sava gamyba viršijo 2,4 karto, Belgija - 1,4 karto, Suomija - 1,2 karto. Kitos valstybės pačios patenkino savo paklausą. 1995 m. apsirūpinimas paukštiena siekė 109 proc. Daugiau suvartojo negu gamino Vokietija, Austrija, Graikija, Ispanija ir Suomija. Danija gamino 2,2 karto, Prancūzija - 1,6 karto daugiau negu vartojo. Vienas gyventojas 1995 m. vidutiniškai suvalgė 19,2 kg paukštienos. Daugiausiai - Airijoje (29,3 kg) ir mažiausiai - Švedijoje (7,8 kg) ir Suomijoje (8,8 kg). Cukraus rinka Ji pasižymi tuo, kad pasiūla viršija paklausą. 1990/91 ūkiniais metais iš viso pasaulyje buvo pagaminta 115,7 mln. t cukraus, suvartota 110,3 mln. t, 1995/96 m. atitinkamai - 125,5 ir 116,8 mln. t. Prognozuojama, kad 1996/97 m. gamyba sieks 124 ir suvartojimas - 119,6 mln. t. Europos Sąjungoje cukrinių runkelių pasėlių plotas nuo 2076 tūkst. ha 1990/91 m. padidėjo iki 2086 tūkst. ha 1995/96 m. 1996/97 m. jis buvo sumažintas iki 2014 tūkst. ha. Tačiau cukraus gamyba (padidėjus cukrinių runkelių derlingumui ir cukringumui) nesumažėjo ir nagrinėjamu laikotarpiu svyravo apie 16 mln. t (1990/91 m. - 15,9; 1995/96 m. - 15,8; 1996/97 m. - 16 mln. t). Cukraus vidinis suvartojimas svyruoja nuo 11,6 iki 12,6 mln. t. Taigi apsirūpinimas cukrumi buvo: 1990/91 m. - 134,2 proc., 1995/96 m. - 125,8 ir prognozuojamas 1996/97 m. - 127,1 proc. Habil. dr. ANTANAS POVILIŪNAS Ūkininkavimo mokykla KAD NEMAŽĖTŲ DIRVOS NAŠUMAS Vidurio Lietuvos žemumos šiaurinėje dalyje vyraujantys velėniniai karbonatiniai ir velėniniai glėjiški sunkios granuliometrinės sudėties dirvožemiai turi didžiausias potencines galimybes gausiems įvairių augalų derliams išauginti. Čia gerai dera javai, runkeliai, linai ir kiti augalai. Nors visi javai šiose dirvose gali išauginti gausius derlius, bet pastoviausi jose - žiemkenčių. Vasarojaus derliai kai kuriais metais labai svyruoja dėl blogo jų sudygimo sausringais pavasariais. Pagrindinė blogo sudygimo priežastis - trumpas fizinės brandos intervalas. Mat kuo sunkesnis priemolis ir jame yra daugiau fizinio molio dalelių (mažesnių už 0,01 mm), tuo jų rišlumas ir lipumas didesnis. Rišlių dirvų fizinės brandos periodas labai trumpas, jų struktūra grubi, o tarp stambesnių dirvos agregatų, esant didesniems tarpeliams, susidaro per mažai kapiliarų, kuriais iš gilesnių sluoksnių pakilusi drėgmė leistų sėkloms sudyti bet kokiomis meteorologinėmis sąlygomis. Todėl sausringais pavasariais sunkesnėse dirvose gerai sudygsta vasarojus tik anksti pasėtas, kai drėgmės dar yra pakankamai. Tačiau visų laukų per trumpą laiką, kol tęsiasi fizinė branda, apsėti neįmanoma. Tam reikėtų sąlyginai daugiau technikos. Todėl sausringą pavasarį vasarojus, ypač smulkiasėkliai augalai, dažnai blogai sudygsta ir derliai labai sumažėja. Žinome, kad sunkios granuliometrinės sudėties dirvose, priešingai negu lengvose, rišlumas ir lipumas mažėja, didėjant jose humuso kiekiui. Todėl jam padidėjus, molingų dirvų fizinės brandos periodas pailgėja ir jas pavasarį sėjai galima optimaliai ruošti ilgesnį laiką, nes jos taip greit neperdžiūsta, nesusiklijuoja bestruktūriai agregatai, kuriuose esanti drėgmė taptų neprieinama sėkloms. Tačiau ilgą laiką žemdirbystėje naudojant intensyvias technologijas, dažnai žemė buvo vartoma, į gilesnius sluoksnius įleidžiama daug oro ir tai skatino humuso skaidymosi procesą. Be to, ir augalų derlingumas buvo palaikomas daugiausia mineralinėmis trąšomis, todėl teigiamo humuso balanso nebuvo. Vokietijoje ir kitose šalyse nustatyta, kad stabilų humuso kiekį dirvoje galima palaikyti tik gausiai tręšiant dirvas kraikiniu mėšlu, kurio turėtų tekti ne mažiau kaip 10 t/ha kasmet. Vadinasi, per šešialaukę sėjomainos rotaciją jo reiktų duoti 60-80 t/ha. Tiek mėšlo mūsų dirvoms niekada neteko, o pastaraisiais metais, mažiau laikant gyvulių ir kai kuriems ūkininkams visai jų atsisakius, dirvose organinių medžiagų atsargos mažai bepapildomos. Organinių medžiagų stygių gali papildyti daugiametės žolės, kurių šaknų sistema labai išvystyta, ypač tinka ankštiniai augalai (dobilai, liucernos), fiksuojantys azotą, gerai derantys sunkiose dirvose, sukaupiantys didelę šaknų masę turtingą maisto medžiagomis. Daugiamečiai augalai dirvos struktūrą pagerina 3-4 metams, žinoma, jei jie auginami daugiau kaip vienerius metus. Tačiau labai išplėsti daugiamečių ankštinių auginimo negalima dėl jų neatsparumo plintančioms ligoms. Vienerius metus auginant ankštinius, jų šaknų sistema dar būna silpna ir mažai sukaupia maisto medžiagų, todėl kai kuriose šalyse siūloma užarti dobilų atolą. Nustatyta, kad užarus 30 t/ha žaliosios masės raudonųjų dobilų, į dirvą patenka 50 kg/ha biologinio azoto. Kadangi įvairių organinių medžiagų skirtingas mineralizacijos (maisto medžiagų atpalaidavimo) ir humifikacijos (organinės medžiagos kūrimo) dirvoje procesų intensyvumas, tai, kad susidarytų optimalus organinės medžiagos kūrimo ir mineralinių maisto medžiagų atpalaidavimo balansas, racionalu į dirvą įterpti įvairias organines medžiagas. Aišku, kad pastovus potencialus dirvų našumas gali būti palaikomas tik grąžinant į dirvą visa tai, kas iš jos paimama su derliumi. Kiek maisto medžiagų paimama iš dirvos, nesunkiai galima apskaičiuoti, nustačius visų subrandinto derliaus komponentų (grūdų, šiaudų, runkelių šaknų ir lapų bei visų augalų šaknų) cheminę sudėtį. Joniškėlio bandymų stotyje atlikus tokius skaičiavimus, nustatyta, kad per šešialaukę rotaciją įnešant 40 t/ha mėšlo ir augalams duodant vidutines mineralinių trąšų normas (kviečiams ir miežiams N60P60K60, pašariniams runkeliams - N120P120K120), pagrindinių maisto medžiagų balansas buvo neigiamas. Tai reiškia, kad vidutiniams derliams (kviečių - 50 t/ha, miežių - 40 t/ha ir pašarinių runkelių - 70 t/ha) išauginti tokių įnešamų maisto medžiagų neužteko, jos buvo naudojamos iš dirvos ją alinant. Daugelyje šalių, ypač pastaraisiais metais, susidomėta žaliosiomis trąšomis. Tačiau Lietuvoje platesni žaliųjų trąšų panaudojimo tyrimai atlikti tik lengvose dirvose, kuriose humuso labai mažai, o organinės medžiagos mineralizacijos procesai greiti, todėl ir jų efektyvumas greičiau pastebimas. Sunkių dirvų tręšimas žaliąja trąša mažai tyrinėtas. Profesorius P. Vasinauskas, daug dėmesio skyręs derlingoms Šiaurinės Lietuvos molio dirvoms, dar 1985 metais iškėlė mintį: ištirti, kokios organinės medžiagos geriausiai palaiko potencialų sunkių dirvų derlingumą ir efektyviausiai padidina humuso kiekį. Tai pagerintų jų struktūrą ir sumažintų rišlumą, prailgintų fizinės brandos diapazoną ir susidarytų ilgesnis optimalios sėjos laiko intervalas pavasarį. Vasarojaus derliai būtų stabilesni. Tyrimams pasirinkta šešialaukė sėjomaina: žieminiai kviečiai, miežiai, daugiametės žolės, žieminiai kviečiai, pašariniai runkeliai, avižos. Norint nustatyti įvairių organinių medžiagų įtaką sunkaus priemolio dirvų agrofizikinėms ir agrocheminėms savybėms, tirtos įvairios medžiagos pagal tokią schemą: Nustačius maisto elementus, įnešamus su organinėmis medžiagomis, paaiškėjo, kad gana daug jų patenka į dirvą su šalutine produkcija ir dobilų atolu (žr. 1 lentelę). Kaip matome iš joje pateiktų duomenų, su kviečių šiaudais įnešama mažai azoto ir fosforo, bet daug kalio, o su dobilų atolu ir runkelių lapais užariama daug azoto ir vidutiniškai fosforo. Sausųjų medžiagų per rotaciją su šalutine produkcija į dirvą patenka per 29 t/ha. Beje, dar gana daug maisto medžiagų į dirvą patenka su dobilų šaknimis. Skirtinga įvairių augalų cheminė sudėtis palaiko optimalią humifikacijos ir mineralizacijos procesų pusiausvyrą. Daug baltymų turintys dobilai ir pašarinių runkelių lapai greit mineralizuojami ir atpalaiduojamos maisto medžiagos, kurias gali panaudoti augalai. Tuo tarpu šiauduose esanti ląsteliena, ligninas ir kiti celiuliozės dariniai lėtai irdami sudaro organikos atsargas dirvoje. Kaip matyti iš 1 lentelėje pateiktų duomenų, užariant gausiažiedes svidres, įsėtas į žieminius kviečius, jų masė buvo nedidelė, todėl maisto medžiagomis nedaug praturtino. Tačiau, kaip matome nuotraukoje, šis tarpinis augalas atliko ir kitą funkciją - dirvosaugos. Mat anksti nuėmus kviečius, dirva greit pasidengė pavasarį įsėtos ir jau įsišaknijusios svidrės daigais. Ji saugo paviršių nuo saulės ir kitų atmosferos reiškinių poveikio, be to, suriša kviečiams atiduoto mėšlo maisto medžiagų perteklių, kurios dėl lėtos mineralizacijos atsipalaiduoja šiose dirvose gana lėtai. Kviečiai vėlesnėse vystymosi fazėse nesuspėja jų sunaudoti ir yra pavojus, kad juos nupjovus rudenį, maisto medžiagos bus atmosferos kritulių išplautos. Dabartiniu metu daugelį domina greit augančių kryžmažiedžių, kaip tarpinių augalų žaliajai trąšai, panaudojimo galimybes. Todėl juos bandyta įsėti į antramečių dobilienų lauką ir užarti, mat auginanat daugiametes žoles dvejus metus, dėl ligų, ypač vėžio plitimo, dobilų lieka mažai, o užariant atolą liktų tik varpinės žolės. Kaip žinome, vasariniai rapsai - greit medėjantys augalai, todėl jų cheminė sudėtis labai greit keičiasi. Jei užariant prieš butonizacijos fazę jų masė gana turtinga baltymais, tai žydint suintensyvėja lignifikacijos procesai ir jų ženkliai sumažėja. Neatsitiktinai įvairiose vietose vasariniai rapsai davė skirtingus rezultatus. Be to, svarbu žaliąsias trąšas įterpti sekliai, tik tada susidaro palankios sąlygos aerobinėms bakterijoms vystytis ir skaidyti organines medžiagas. Maisto medžiagų balanso armenyje ir paviršiniame 0-10 cm dirvos sluoksnyje agrocheminiu požiūriu naudingiausių agregatų sunkiuose priemoliuose kitimas, priklausomai nuo organinių medžiagų įnešimo, pateiktas 2 lentelėje. Kaip matome iš jos duomenų, per šešialaukę sėjomainos rotaciją visų maisto medžiagų balansas buvo teigiamas, kur įterpta 80 t/ha mėšlo ir kur kasmet, išskyrus įsėlio įsėjimo metus, įnešama šalutinė produkcija ir užariamas dobilų atolas. Tiesa, visuose variantuose dirvoje fosforo balansas buvo teigiamas, o kalio neigiamas buvo ten, kur užariami tik tarpiniai augalai - gausisžiedės svidrės ar vasariniai rapsai. Agronominiu požiūriu naudingiausių sunkiuose priemoliuose struktūrinių agregatų 1-3 mm dydžio, patvarių vandenyje daugiausia buvo ten, kur užarta šalutinė produkcija, nes čia organinėmis medžiagomis dirva buvo papildoma kasmet. Didesnis kiekis patvarių agregatų neleidžia susidaryti kietiems bestruktūriniams grumstams ir padeda išvengti kietos, augalų sėkloms neįveikiamos plutos susidarymo. Skirtingas maisto medžiagų įnešimas turėjo nevienodą įtaką dirvos savybėms. Jei agrocheminės savybės ženkliai pagerėjo ten, kur įnešta 80 t/ha mėšlo ar užarta šalutinė produkcija bei tarpiniai augalai, tai šių dirvų agrofizikinės savybės per šešialaukę rotaciją ženkliau nepasikeitė. Po šešialaukės sėjomainos rotacijos didžiausi humuso kiekiai 0-10 cm gylyje rasti ten, kur augintos vienametės svidrės, kaip tarpiniai augalai, ir užartos žaliajai trąšai arba dvejus metus augintos daugiametės žolės ir užarti vasariniai rapsai. Padidintas organinių medžiagų įnešimas į dirvą turėjo teigiamą įtaką sėjomainos augalų derliams. Iš esmės padidėjo pagrindinės produkcijos vidutinis metinis sėjomainos augalų derlius ten, kur užarti vasariniai rapsai - 11,6 proc., kur užarta visų augalų šalutinė produkcija - 6,2 proc. ir kur užarta gausiažiedės svidrės - 5,1 proc. Gausus mėšlo įterpimas (80 t/ha) padidino žieminių kviečių derlių, tačiau antraisiais po mėšlavimo metais auginti miežiai išgulė. Tai lėmė jų derliaus, o kartu ir sėjomainos vidutinio derliaus sumažėjimą. Atlikti tyrimai parodė, kad sunkaus priemolio dirvose verta auginti tarpinius augalus - gausiažiedes svidres ar vasarinius rapsus, kurie ne tik praturtina dirvą organine medžiaga, bet padeda spręsti dirvosaugos problemą, kadangi tarpiniais augalais apdengta dirva mažiau veikiama nepalankių atmosferos veiksnių, išlaiko geresnes agrofizikines savybes, mažiau išgarina drėgmės ir sudaro nepalankias sąlygas piktžolėms plisti. Dr. STANISLAVA MAIKŠTĖNIENĖ Žemdirbystės instituto Joniškėlio bandymų stoties sektoriaus vedėja <doc> SLUOKSNINIO DIRVOS ĮDIRBIMO NAUDA Dirbdami dirvą, stengiamės gerinti jos savybes, tačiau ne visada pasiseka tai pasiekti. Kokius dirvos dirbimo padargų derinius turėtume naudoti, kad ir dirvos savybes pagerintume, ir jos dirbimui sunaudotume mažiau darbo bei degalų. Dirbamą žemę veikia žemės ūkio padargų darbo dalys ir traktorių bei kitų energetinių priemonių važiuoklės. Šis poveikis dirvai gali būti ne tik naudingas, bet ir žalingas. Todėl neatsitiktinai ieškoma priemonių ir būdų, kaip tobuliau, sunaudojant kuo mažiau energijos ir darbo, dirvą įdirbti, kaip išsaugoti jos vertę. Technika, dirva ir derlius glaudžiai tarpusavyje susiję. Kai įdirbame dirvą agregatu, kuris gerai paruošia ją augalų vystymuisi, nepažeidžia arba minimaliai pažeidžia jos fizines savybes, tai ir gausaus derliau galima laukti. Viena iš perspektyviausių krypčių žemdirbystėje yra technologinių operacijų sujungimas. Jis itin aktualus pagrindiniam dirvos dirbimui, nes tam reikia daugiausia darbo ir energetinių sąnaudų. Kebliausia įdirbti suslėgtas, didesnio tankio dirvas. Tradiciniais kultivatoriais su vieno tipo darbo dalių rinkiniu jų paruošti išvis neįmanoma. Tam reikia specialaus agregato, kuris gali dirvą išpurenti reikiamu gyliu ir tinkamai paruošti jos paviršių. Tad perspektyvios žemės dirbimo technikos bruožas yra įvairus darbo dalių ir padargų rinkinys, lengvai pertvarkomas į reikalingą agregatą, pagal darbo sąlygas, technologinius reikalavimus. Neatsitiktinai žemdirbius pasiekė naujos kartos mašinos - čizeliniai plūgai, čizeliniai kultivatoriai, paviršinio dirvos dirbimo sudėtinės mašinos. Nuo šių mašinų komplektacijos didele dalimi priklauso darbo, tuo pačiu ir energetiniai bei ekonominiai rodikliai. Pavyzdžiui, prie čizelinio kultivatoriaus prijungus paviršinio įdirbimo darbo dalis, dirvos paviršiaus nelygumas bei grumstuotumas sumažėja dvigubai. Tad bus sutaupoma darbo ir degalų, nes nebereikės papildomai ruošti dirvos paviršiaus. Čizelinio kultivatoriaus darbo rodikliai žymiai geresni negu dabar plačiai dar naudojamo kultivatoriaus KPS, kuriuo padidinto tankio dirvą tinkamai supurenti neįmanoma. Iš rudens suartą dirvą įdirbus čizeliniu kultivatoriumi su prie jo pritaikytomis peilinių akėčių darbo dalimis, dirvos tankis iki 10 cm gylio sluoksnyje sumažėja vidutiniškai 27 proc. Tuo tarpu be paviršinio purenimo sumažėja tik 13 proc. Analogiški rezultatai gauti ir įdirbant ražieną. Viršutiniuose sluoksniuose dirva esti puresnė net 25-31 proc. Skutant ražieną ir įdirbant suartą lauką daugiausia dirvos smulkiosios frakcijos (39-50 proc.) būna, kai prie čizelinio kultivatoriaus pritaikomos peilinių arba lėkštinių akėčių darbo dalys. Jos taip pat kur kas geriau įterpia į dirvą augalų liekanas. Skutant ražieną vien čizeliniu kultivatoriumi, įterpiama 20-27 proc. augalų liekanų, o kai prie kultivatoriaus pritaisytos paviršinio įdirbimo darbo dalys, liekanų įterpiama iki 45 proc. Paviršinio įdirbimo darbo dalys tik labai nežymiai tepadidina agregato pasipriešinimą traukai. Efektyvių herbicidų pasirodymas leidžia plačiai įgyvendinti tausojančią, mažiau energijos ir lėšų reikalaujančią dirvos dirbimo technologiją. Kaip pavyzdį galima pateikti dobilienos paruošimą žiemkenčių sėjai taikant beverstuvę technologiją (žr. "Žemės ūkis", 1995, Nr.7). Mažiausios energijos, darbo, laiko ir lėšų sąnaudos esti taikant sluoksninį dirvos dirbimą ir supurenant ją iki 15 cm gylio. Dirvą taip įdirbti galima čizeliniu kultivatoriumi su pritaisytomis paviršinio dirvos purenimo darbo dalimis. Praėjus 15-18 dienų nuo dobilų pirmos žolės nupjovimo, dobiliena nupurškiama raundapu, sunaudojant 3 l preparato vienam hektarui. Po 2 savaičių, kuomet lauke visi augalai pagelsta, apmiršta, dirva įdirbama čizeliniu kultivatoriumi su pritaikytomis peilinėmis akėčiomis. Čizelinio kultivatoriaus noragėliai atpjauna 10-12 cm storio dirvos sluoksnį ir jį iš dalies apverčia. Peilinės akėčios, kurių peiliai sminga į dirvą buku kampu, varpučių ar kitų piktžolių šaknų nesmulkina, kaip tai daro įprastos lėkštės arba tos pačios aštriu kampu smingančios akėčios, o jas ištraukia į dirvos paviršių. Peilinės akėčios nupurto nuo piktžolių šakniastiebių didelę dalį žemės. Dirvos paviršiuje pliki piktžolių šakniastiebiai sudžiūva ir žūva. Jeigu pridygsta piktžolių, toks dirbimas pakartojamas. Prieš pat sėją dirva nuakėjama virbalinėmis akėčiomis. Taip įdirbtos dirvos paviršiaus tankumas esti didesnis negu ruoštos mums įprastu tradiciniu būdu. Todėl daugumas sėklų įterpiama į optimalų gylį, pasėlis vienodžiau sudygsta. Augalams augti sudaromos palankesnės sąlygos, nes sluoksniniu būdu įdirbtoje dobilienoje susidaro mažiau stambių grumstų, o smulkiosios frakcijos būna apie 77 proc. Tuo tarpu ruošiant dobilieną tradiciniu būdu, šios frakcijos būna mažiau kaip 60 proc. Minimalaus žemės dirbimo būdas žieminių kviečių derlingumą mūsų bandymuose padidino 6,5 cnt/ha, arba 18 proc. Ruošiant dobilieną čizeliniu kultivatoriumi su peilinėmis akėčiomis, mažiau sunaudota degalų. Tuo tarpu tradicinis dirbimas pareikalavo didžiausių degalų sąnaudų ir mažiausiai atsipirko gautu grūdų derliumi. Gerų rezultatų gavome ir purendami dirvą čizeliniu plūgu su įkandin prikabintomis peilinėmis akėčiomis. Tokiu agregatu įdirbtoje ražienoje didesnių kaip 10 cm grumstų visiškai nebuvo. Tuo tarpu be peilinių akėčių įdirbtoje, šios frakcijos buvo 12,5 proc. Šis darbo rodiklis ypač svarbus ruošiant dirvą sėjai. Taip paruoštoje padidinto tankio dirvoje javai geriau augo, labiau krūmijosi, išaugino ilgesnes su stambesbiais grūdais varpas. Be to, dirvai paruošti pakako 39 proc. mažiau degalų produkcijos vienetui negu ją ruošiant tradiciniu būdu. Peilinės akėčios labai menkai padidino agregato pasipriešinimą traukai. Daugiausiai degalų pareikalauja dirvos arimas. Tuo tarpu jos purenimui beverstuviais padargais, degalų pakanka kur kas mažiau. Tačiau pastarieji menkiau sutrupina dirvą ir prasčiau naikina piktžoles. Todėl racionaliausia sujungti plūgą ir beverstuvį padargą į vieną agregatą. Tai vienas iš pagrindinių dirvosauginės žemės dirbimo sistemos elementų. Sujungus arimą su beverstuviu purenimu į vieną technologinį procesą, dirvos įdirbimą galima diferencijuoti. Tam sėkmingai gali būti panaudotas plūgas su specialia įranga. Plūgo korpuso atpjautas ir pakeltas viršutinis armens sluoksnis supurenamas, iš dalies sumaišomas ir apverčiamas į beverstuviu purentuvu supurentą vagos dugną. Tada nesusidaro vadinamasis "armens padas" ir dirva giliai supurenama. Tačiau nebereikia visos dirvos masės pakelti ir apversti. Tam prie plūgo pritaisomi traktoriaus vėžės ir vagos dugno purentuvai. 35 cm užgriebio plūgo korpusui pakanka 30 cm pločio vagos dugno purentuvo. Tokiu sluoksniniu būdu įdirbant dirvą, agregato pasipriešinimo traukai jėga yra 25-30 proc. mažesnė už visu gyliu ariančio plūgo. Tad ir degalų sąnaudos mažesnės 18-20 proc. Be to, taip įdirbus, sudaromos palankesnės sąlygos augalams ir neatsitiktinai, ypač padidinto tankio dirvoje javų derlingumas atskirais atvejais buvo net 13,3 proc. didesnis. Panaudojant beverstuvį vagos dugno purentuvą galima bendrą purenimo gylį padidinti iki 15 cm ir, kai reikia, supurenti 35-40 cm storio dirvos sluoksnį. Aptarti dirvos sluoksnio dirbimo variantai bei jų rezultatai tikina, jog sudėtiniai įdirbimo būdai naudingi ekologiniu bei ekonominiu požiūriais. STANISLOVAS SKREBELIS Žemės ūkio inžinerijos instituto mokslo darbuotojas Žalioji vaistinėlė Didžioji varnalėša Didžioji varnalėša auga visur: gyvenvietėse, prie sodybų, šiukšlynuose, pakrūmėse ir kitur. Vaistams vartojamos varnalėšų šaknys. Jos kasamos pirmaisiais arba antraisiais augimo metais rudenį arba pavasarį. Iškastos šaknys nuplaunamos šaltu vandeniu, nuvalomos, supjaustomos į 10-15 cm gabaliukus ir džiovinamos gerai vėdinamose pastogėse arba džiovyklose. Išdžiūvusios šaknys yra pilkšvai rudos, silpno kvapo, salstelėjusio skonio. Gydytojai varnalėšos šaknų užpilą ir nuovirą vartoja kaip šlapimą, tulžį, prakaitą varantį vaistą. Jis tinka ir uždegimams gydyti. Nuovirui reikia 10 g susmulkintų šaknų. Jos suberiamos į emaliuotą indą ir užpilamos stikline verdančio vandens. Kaitinama verdančio vandens vonelėje 30 min., po 10 min. perkošiamos ir dar pripilama virinto vandens (iki 200 ml). Gerti po pusę stiklinės 2-3 kartus per dieną po valgio. Varnalėšos preparatai padeda nuo egzemos, odos niežulio, furunkuliozės, podagros, medžiagų apykaitos ligų. Iš šaknų galima paruošti aliejinę ištrauką, kuri tinka plaukams stiprinti: 1 dalis šaknų užpilama 10 dalių aliejaus. Šaknų ir vandens nuoviru (1:10) plaunami plaukai, dėl to stiprėja jų šaknelės. Lietuvių liaudies medicinoje varnalėša vartojama gydant reumatą, podagrą, lėtinį vidurių užkietėjimą, cukrinį diabetą, inkstų akmenligę, kolitą. Šviežiomis varnalėšos sultimis, sumaišytomis su aliejais, gydomos sunkiai gyjančios žaizdos, lapai dedami ant žaizdos, kai įkanda įvairūs vabzdžiai. Japonai ir kiniečiai varnalėšą augina kaip daržovę ir jaunas jų šaknis valgo. PRIEŠŽIEMINĖ DARŽOVIŲ SĖJA Kuo anksčiau pavasarį išsiauginti daržovių ir šviežiais vitaminais praturtinti savo stalą - kiekvieno daržininko rūpestis. Bet dažnai to padaryti nepavyksta dėl vėlyvo ir šalto pavasario ar drėgnos dirvos, kurios anksti neįmanoma įdirbti. Tokių gamtos kaprizų galima išvengti ir dar pavasarį sutaupyti daug brangaus laiko, ankstyvąsias daržoves pasėjus prieš žiemą iš rudens. Galima sėti morkas, rūgštynes, špinatus, petražoles, salierus, pastarnokus, ridikėlius, burokėlius, salotas, krapus ir svogūnus (sėklas) bei sodinti smulkius, ne didesnius kaip 1 cm skersmens, sėjinukus (išrankas). Pagal literatūros duomenis, priešžieminei sėjai tinkamos šios daržovių veislės (nors mūsų Respublikoje kai kurios iš jų ir nerajonuotos): morkų - Nanto 4, Nanto 14, Moskovskaja zimniaja A-515, Perfection, NIIOCh-336, Vitaminnaja 6, Losinoostrovskaja 13; burokėlių - Podzimniaja A-474, Cholodostoikaja 19 ir kt; petražolių - Obyknovennaja listovaja, Bordovikskaja, Sacharnaja; pastarnokų - Kruglyj, Lučšij iz vsech; ridikėlių, atsparių žiedstiebių susiformavimui - Rozovyj krasnyj s belym končikom, taip pat Žara, Zaria, Teplyčnyj; lapinių salotų - Moskovskij parnikovyj; gūžinių salotų - Berlinskij želtyj; svogūnų - Strigunovskij, Danilovskij 301, Skvirskij ir kt. Beje, Skvirskij sėjami tiktai sėklomis, o pirmosios dvi svogūnų veislės - ir sėklomis, ir sėjinukais. Krapų - ankstyvųjų Gribovskij ir vidutinio ankstyvumo - Lesnogarodskij; špinatų - Žirnolistnyj ir kt. Daržovėms sėti prieš žiemą reikia parinkti nuo šiaurės vėjų apsaugotas vietas, lengvas priesmėlio ir smėlio, greitai įšylančias, derlingas, turtingas maisto medžiagomis dirvas, kur vasarą nesaugo jokios daržovės. Į rudenį ruošiamą sėjai dirvą reikia įterpti komposto (5-6 kg/kv. m), jeigu būtina - pakalkinti, taip pat išberti 2/3 numatytoms sėti daržovėms skirtų fosforo ir kalio trąšų. Dirvą suarti 22-24 cm gyliu. Dirvose, kuriose aukštai gruntinis vanduo, taip pat ir žemumose, lysves reikėtų daryti 110 cm pločio ir 15-20 cm aukščio. Labai šlapiose dirvose lysvės padaromos dar aukštesnės - 30-35 cm. Žemė turi būti gerai įdirbta, išlyginta, kad rudenį ir pavasarį neužmirktų. Iš stambių pilnaverčių sėklų išaugusios daržovės subrandina daug didesnį derlių negu iš smulkių. Todėl sėklas sėjai geriausia atrinkti naudojant 5 proc. valgomosios druskos tirpalą (50 g valgomosios druskos arba natrio chlorido vienam litrui vandens). Sėklos supilamos į indą ir užpilamos šiuo tirpalu. Iškilusios į paviršių sėklos nugriebiamos, o nusėdusios ant indo dugno kelis kartus praplaunamos bėgančiu vandeniu ir apdžiovinamos. Prieš žiemą negalima sėti mirkytų, išbrinkusių, o juo labiau - daigintų sėklų, nes žemoje temperatūroje jos supūva. Sėklų daigumas neturi būti mažesnis kaip 70-80 proc. Žinant, koks jis yra, nesunku nustatyti, kiek reikės pasėti sėklų, bet ši norma turi būti 20-30 proc. didesnė, negu sėjant pavasarį. Žinoma, nereikėtų persistengti, nes per tankiai pasėti augalai vienas kitą stelbia. Taigi 1 kv. m apsėti reikėtų sėklų: 8-12 g - morkų, petražolių, pastarnokų, salierų; 25-28 g svogūnų (laiškams), 15-17 g - svogūnų (ropelėms); 15-20 g - burokėlių, 4-6 g salotų ir 20-40 g - krapų. Prieš sėją sėklas reikia beicuoti. Labai svarbus ir sėjos laikas. Perdaug anksti pasėtos sėklos gali sudygti ir, užėjus šalčiams, žūti. Geriausia jas sėti į iš anksto padarytas vagutes prieš prasidedant pastoviems šalčiams, esant dirvos temperatūrai 2-30C. Tai paprastai būna spalio pabaigoje - lapkričio pradžioje, tačiau ne kasmet taip pasitaiko. Iš rudens sėti daržoves patogu ne tik ten, kur būna pastovios žiemos, bet ir ten, kur šaltuoju metų laiku pasitaiko atodrėkių. Tik čia reikia sėti vėliau. Į vagutes pasėtos sėklos užberiamos 1-2 cm storio nesužėlusio dirvožemio sluoksniu, o ant viršaus užpilama 2-3 cm durpių arba puvinio. Vienam kv. m sunaudojama 4-5 kg šių medžiagų. Jeigu plotas nedidelis, galima pasėti ir ant įšalusios žemės, o sėklas užpilti nesušalusia žeme ir mulčiuoti durpėmis arba puvenomis. Pavasarį, sudygus sėkloms, dirva purenama 5-6 cm gyliu, augalai retinami. Tarp jų eilutėje paliekami tokie atstumai: morkų, svogūnų, ridikėlių, lapinių salotų, krapų, rūgštynių - 3-5 cm, burokėlių, petražolių - 5-8, gūžinių salotų - 20-25, česnakų ir svogūnų sėjinukų - 6-10 cm. Augalus 2-3 lapelių fazėje reikia patręšti mineralinėmis trąšomis (daugiausia - azotu). Pasėlį gerai prižiūrint, lapines salotas, krapus, svogūnų laiškus galima pradėti naudoti jau gegužės pabaigoje, birželio pradžioje, o jaunas morkas - birželio pabaigoje. Daugelis daržininkų rudenį sodina daugializdžių svogūnų išrankas (svogūnų laiškams). Paprastai sodinami Bessonovskij, Strigunovskij ir kitų veislių svogūnai. Jiems skirta dirva turi būti gerai patręšta, puri, sodinami 3-5 cm gyliu. Šio darbo suvėluoti nereikia, nes svogūnai (taip pat ir česnakai) iki žiemos šalčių turi suspėti įsišaknyti. Dažniausiai tai daroma spalio pabaigoje - lapkričio pradžioje, žinoma, atsižvelgiant į klimatą. Išsodinama 10-12 kg/kv. m svogūnų išrankų. Pasodinami lysvėse tiltiniu būdu, t.y. išdėstant ropeles vieną šalia kitos. Artėjant pastoviems žiemos šalčiams, svogūnai mulčiuojami 10-12 cm puvinio, perpuvusio mėšlo arba pjuvenų sluoksniu. Mulčiuoti pasėlius reikia tam, kad jie gerai perneštų pavasarį pasitaikančius staigius dienos bei nakties metu temperatūros svyravimus. Kovo pabaigoje - balandžio pradžioje nuo svogūnais užsodintos dirvos nuvalomas sniegas ir jie pridengiami plėvele. Po 2-3 dienų atšilęs puvinys, mėšlas ar pjuvenos nuo lysvių nugrėbiami. Po to svogūnai pradeda greitai želti. Kad gerai augtų, juos reikia retai, bet gausiai laistyti, nuolat vėdinti - trumpam nuimant polietilenines priedangas. Taip prižiūrimų svogūnų laiškai užauga balandžio pabaigoje - gegužės pradžioje. Jų derlius būna iki 20 kg/kv. m. Esant palankiai svogūnams augti vasarai jų ropelės subręsta rugpjūtyje. Dr. STANISLOVAS GEGUŽIS AR AUGINSIME MĖSINIŲ VEISLIŲ GALVIJUS LIETUVOS KALVOSE? Dabar visos Lietuvos uždavinys yra tinkamai pasiruošti stojimui į Europos Sąjungą. Taigi ir mūsų krašto žemės ūkis turės prisiderinti prie ES bendrosios žemės ūkio politikos reikalavimų, kurioje daug dėmesio skiriama gamtosauginei žemdirbystei. Gamtosauginės žemdirbystės plėtojimas aktualus ir Lietuvai, ypač eroduotose žemėse, nes apie 14 proc. žemės ūkio naudmenų yra nuardyti ir kita tiek gali būti nuardomi netinkamai juos naudojant. Daugiausia kalvotų eroduotų ir nepalankių žemės ūkio gamybai žemių yra Rytų Lietuvoje. Todėl čia įsikūrusiems jau dabar reikėtų ruoštis ūkininkauti taip, kad, įstoję į ES, galėtume gauti vienokią ar kitokią paramą iš ES fondų dėl nepalankių gamtinių sąlygų. Viena iš remiamų ES projekto krypčių - ganyklų įrengimas ariamoje žemėje, taip gerinant aplinkos apsaugą, dirvą. Šia linkme daug dirbama ir Lietuvoje. Dūkšto bandymų stoties mokslininkai sausoje kalkingoje arba rūgščioje, bet pakalkintoje lengvo priesmėlio kalvų ariamoje žemėje siūlo įrengti ganyklas iš liucernų (70 proc.), šunažolių (20 proc.), raudonųjų eraičinų (10 proc.) mišinių. Šias ganyklas rekomenduoja tręšti nedidelėmis azoto trąšų normomis. Sėjos metais jos tręšiamos N30, o naudojimo metais, metinė azoto trąšų norma 60 kg/ha, kuri išberiama per du kartus po 30 kg/ha vegetacijos pradžioje ir po pirmos pjūties. Liucerninėse ganyklose ekonomiškiausias mišrus žolynų naudojimas, pirmą žolę nupjaunant pašarui jau sužydėjus ir dar 2 kartus nuganant liucernų butonizacijos pradžioje. Tinkamai prižiūrint ir naudojant liucernines ganyklas, iš hektaro kalvotų nederlingų žemių galima gauti 5000 paš. vnt. Šios ganyklos ilgaamžės. Jų atnaujinimo dažnumas priklauso nuo dirvos, žolyno sudėties, priežiūros ir naudojimo sąlygų - kuo geresnės, tuo mažiau tenka atnaujinti. Kalvotose dirvose įrengtas ganyklas geriausia atsėti kas 5-7 metai. Įvertinus liucerninių ganyklų įrengimo ir jų naudojimo sąlygas, apskaičiuotos jų įrengimo normatyvinės išlaidos (1 lentelė). Nustatant liucerninių ganyklų įrengimo kainą neskaičiuotos krūmų šalinimo išlaidos, nes ganyklos įsėjamos ariamoje žemėje. Įvertinant tai, kad ganyklos bus atnaujinamos kas septinti metai, o kalkinamos kas penkeri, liucerninių ganyklų įrengimo išlaidos metams siektų 242 Lt/ha. Be to, kiekvienais jų naudojimo metais priežiūros darbams - akmenų rinkimui, nenuganyto ploto šienavimui, papildomam tręšimui bus išleidžiama dar po 267 Lt/ha. Visos liucerninių ganyklų įrengimo ir jų naudojimo vidutinės metinės išlaidos sudarytų 509 Lt/ha. Liucerninių ganyklų hektaras duoda 25 t/ha žaliosios masės arba 5000 paš. vnt. Esant tokiam ganyklų derlingumui, mūsų skaičiavimais, šieno tonos savikaina būtų 158 Lt, šienainio - 68, žolės - 20 Lt. Tačiau atsižvelgiant į tai, kad ganyklų kalvotose žemėse kalkinimo išlaidas dengs valstybė, ganyklų produkcijos savikaina sumažėtų, šieno būtų - 117 Lt/t, šienainio - 58, žolės - 15,5 Lt/t. Mūsų skaičiavimais, ganyklų derlingumas, kuriose vyrauja varpinių žolių mišiniai, yra net 50-76 proc. mažesnis ir lemia jų produkcijos savikainą. Iš šių ganyklų žolės pagaminto šieno, šienainio ir žolės savikaina yra apie 60 proc. didesnė negu iš liucerninių ganyklų. Liucerninių ganyklų, įrengtų kalvotose eroduotose žemėse, pranašumą, lyginant jas su varpinių žolių ganyklomis, rodo ir jų ploto dydis, kurio reikia melžiamai karvei ir prieaugliui išlaikyti (2 lentelė). Kaip matome, vienam mėsinių veislių galvijui reikia 0,54 ha, karvei - 0,65 ha liucerninių ganyklų. Varpinių žolių ganyklose šis plotas padidėja atitinkamai iki 0,91 ir 1,09 ha arba 68 proc. Atsižvelgus į tai, kad eroduotose kalvotose žemėse didžiausią dalį užims žoliniai pašarai, remiantis Gyvulininkystės instituto paruoštomis šėrimo normomis ir pašarų struktūra, parinktas žolinis, iki minimumo sumažinant koncentruotuosius pašarus, šėrimo tipas. Vidutinė pašarų struktūra skaičiuota maksimaliam pelnui gauti leistinose atskiro pašaro svyravimų ribose. Metinės išlaidos mėsinių veislių prieauglio pašarams, turint liucernines ganyklas (be kalkinimo išlaidų) 18-28 proc., karvės - 21-35 proc. mažesnės negu varpinių žolių ganyklose (3 lentelė). Didžiausia dalis (apie 48 proc.) prieaugliui skirtų pašarų išlaidose tenka pienui, nes mėsinių veislių veršeliai laikomi prie karvės iki 6-8 mėnesių. Auginant javus ir ūkyje gaminant koncentruotuosius pašarus, jie atsieina 17-29 proc., negu juos perkant. Liucerninių ganyklų įrengimo eroduotose kalvotose žemėse produkcijos savikainos ir jų ploto poreikio galvijui išlaikyti analizė rodo, kad šios ganyklos yra efektyvi priemonė ne tik apsaugoti kalvas nuo erozijos, bet taip pat išsiauginti vertingus pašarus mėsiniams galvijams. Žoliniams pašarams ūkyje gaminti reikia turėti tam pritaikytą techniką; traktorių MTZ-82, šienapjovę, grėblį-vartytuvą, rotorinį žolės smulkintuvą, priekabą-rinktuvą. Investicijos šiai technikai įsigyti siektų 89,9 tūkst. LT (1996 m. kainomis su PVM). Nedidelių ūkių savininkams - tai dideli pinigai. Be to, ne dideliam (10-20 ha) ši technika nepilnutinai panaudojama. Todėl, esant galimybei, šiai technikai ar jos daliai įsigyti, reiktų kooperuotis keliems ūkininkams. Auginant mėsinius galvijus didelė visų investicijų dalis tenka pastatams. Galimi du variantai: pritaikyti ankstesnės statybos tvartus ir statyti naujus. Pastaraisiais metais net turtingose šalyse stengiamasi statyti pigesnius, lengvesnių konstrukcijų atvirus tvartus. Ypač mėsinių veilių galvijams, nes jie mažiau jautrūs šalčiui. Atviri galvijų tvartai pasiteisina net 25-300C šaltyje. Vokietijoje atviro tipo tvartai apie du kartus pigesni, negu tradiciniai, uždari. Žemės ūkio inžinerijos instituto duomenimis, pagal projektus Lietuvoje statomų tvartų viena vadinama gyvulio vieta kainuoja apie 10 tūkst. Lt (į šią sumą įeina sandėliukų ir kitų pagalbinių patalpų, įrangos kaina). Mėsinius galvijus auginant iš lentų sukaltame atvirame tvarte su nuožulniomis kreikiamomis grindimis, viena gyvulio vieta kainuoja 3,4-3,5 tūkst. Lt, o įrengiant boksus, gyvulio vieta pabrangsta apie 1,2-1,3 karto ir kainuoja 4,1-5,0 tūkst. Lt. Rekonstuojant senus tvartus, žymiai atpinga gyvulio vieta (kainuoja 1,2-1,3 tūkst. Lt). Laikant gyvulius ant gilaus kraiko ir mėšlą šalinant 1-3 kartus per metus, mėšlidė nebūtina. Mėšlą galima išvežti į laukus ir aparti. Investicijos reikalingos ir gyvulių bandai suformuoti. Mes skaičiavimuose pasirinkome variantą, kai mėsinių veislių galvijai gaunami nustelbiamojo mišrinimo keliu, mes pirkti grynaveislius gyvulius užsienyje per brangu. Hibridų priesvoriai yra trečdaliu didesni už mūsų veislių auginamų galvijų. Nagrinėtos dviejų tipų mėsinių galvijų fermos: ferma su pilna bandos apyvarta ir penimų galvijų ferma. Pirmuoju atveju auginamos mėsinių veislių karvės ir prieauglis, antruoju atveju - penimas galvijų prieauglis. Šiuo atveju veršelius galima būtų pirkti iš trijų hektarų žemės savininkų. Pradinės investicijos, pavyzdžiui, 20 ha ūkyje, kai pusė telyčių perkama, mokant po 2000 Lt už vieną, būtų apie 12 tūkst. Lt. Laikant tik penimų galvijų prieauglį, kasmetinės investicijos 20 ha ūkyje, perkant 6-8 mėnesių veršelius, siektų 12,5-15,4 tūkst. Lt. Rekonstruojant senus tvartus ir auginant tik penimą prieauglį, visos investicijos 10 ha ūkyje būtų 133 tūkst. Lt, 50 ha ūkyje - 210 tūkst. Lt, o statant naujus tvartus jos padidėtų atitinkamai 20 ir 50 proc. Mažuose ūkiuose (10 ha) auginant mėsinių veislių galvijus, investicijos (ganyklų įrengimui, pastatams, technikai), skaičiuojant vienam gyvuliui, yra du kartus didesnės negu 50 ha ūkyje (4 lentelė). Ūkiuose, kurie turi nedaug (iki 10 ha) ganyklų netikslinga laikyti mėsinių galvijų bandos su pilna apyvarta. Mažuose ūkiuose ekonomiškiausia pirkti 6-8 mėnesių veršelius ir juos auginti senuose rekonstruotuose tvartuose. Ieškant pelningiausio ūkininkavimo varianto, buvo nustatyta optimali pasėlių struktūra, atitinkanti kalvotų eroduotų žemių sėjomainos reikalavimus ir optimalus galvijų skaičius, atsižvelgiant į kiekvienai galvijų grupei reikiamą pašarų racioną ir struktūrą, visiškai sunaudojant ūkyje išaugintus pašarus. Esant tokioms sąlygoms, mėsinių veislių galvijai (mišrūnai) per parą priauga vidutiniškai 1200 g ir realizuojami ne mažesni kaip 0,5 t svorio. Skaičiavimuose imta mėsinių veislių galvijų realizacinė kaina 20 proc. didesnė už galvijų auginamų mėsai 1-ą kainų grupę. Palyginus pelną ūkių, kurie laiko mėsinių veislių karves ir augina prieauglį, su pelnu ūkių, auginančių tik penimus galvijus, nustatyta, kad pastarieji hektarui žemės ūkio naudmenų gauna apie du kartus daugiau pelno. Perkant veršelius ir juos auginant ūkyje, jų priesvorio tonos savikaina 20-25 proc. mažesnė negu prieauglio, išauginto ūkiuose su pilna bandos apyvarta. Auginant mėsinius galvijus varpinių žolių ganyklose hektarui žemės ūkio naudmenų tenkantis pelnas sumažėja 1,7-2,1 karto, lyginant su pelnu ūkių, kurie plėtoja mėsinę galvijininkystę liucerninėse ganyklose. Didesniame kaip 50 ha ūkyje labiau apsimoka pirkti koncentruotuosius pašarus, didinti ganyklų plotus ir auginti daugiau galvijų. Auginant grūdus pašarui nederlingų žemių ūkyje, ariamos žemės plotas javams padidėja iki dviejų kartų, o laikomų gyvulių skaičius sumažėja iki 39 proc. ir hektarui žemės ūkio naudmenų gaunama apie 60-70 Lt pelno mažiau, lyginant su pelnu ūkių, kurie perka koncentruotuosius pašarus. Mėsinei galvijininkystei plėtoti nederlingose kalvotose žemėse reikalingi nemaži pinigai. Todėl ūkininkai, besiruošiantys tuo užsimti, galėtų pasinaudoti Kaimo rėmimo fondo lėšomis. ANTANINA TAMOŠAITIENĖ SELEMUTĖ ANDRIKIENĖ Agrarinės ekonomikos instituto mokslo darbuotojos PRISIMENANT AGRONOMĄ JUOZĄ ŠLIPAITĮ 1997 08 08 Lietuva neteko kompetentingo žemės ūkio specialisto, didelio Tėvynės patrioto. Velionis Juozas rodė darbštumo, sąžiningumo, dalykiškumo pavysdį. J. Šlipaitis gimė 1917 11 02 Šiaulių aps., Joniškio valsč., Ežeikių kaime. Dėl sunkių materialinių sąlygų Juozas vaikščiojo kasdien 5 km iš savo tėviškės į Joniškio gimnaziją, kurią baigė 1937 m. su geriausiais pažymiais. Tais pačiais metais jis įstojo į Kauno karo mokyklą, kur 1938 m. jam suteikė leitenanto laipsnį. Jis nepasiliko kariuomenėje, bet įstojo į Lietuvos žemės ūkio akademiją. Užsidirbdamas lėšas pragyvenimui, 1943 m. jis ją baigė. Gabiam, pavyzdingam studentui J. Šlipaičiui akademijos vadovybė išrūpino "Lietūkio" stipendiją linininkystės studijoms Londone, numatė vadovavimą Lietuvos linininkystei. Bet okupacija sužlugdė jo planus. J. Šlipaitis skaudžiai pergyveno Lietuvos okupacijas, vėliau prisidėjo prie Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo. Jis atidavė savo talentą sudarydamas Lietuvos ūkių perspektyvinius planus bei spręsdamas melioracijos klausimus. Bendradarbių, studijų ir klasės draugų vardu reiškiame užuojautą velionio Juozo šeimai. Tegul būna Juozui Šlipaičiui lengva Tėvynės Lietuvos žemelė. Nuliūdę draugai KOVOS DRAMBLIAI Senovės pasaulyje jie buvo lyg tankai. Prieš mūšį į bokštelį, pritvirtintą ant giganto nugaros, sėsdavo lankininkai. Dramblio kaktą dengdavo metalinis skydas. Ant sprando atsisėdęs varovas imdavo angą - geležinę nusmailintą lazdą su kabliu gale - ir ragindavo dramblį, kuris prieš tai dažniausiai buvo girdomas alkoholiu. Apsvaigę ir pasiutę gigantai lyg lavina plūstelėdavo į priešo kariuomenės gretas, trypdami pėstininkus ir keldami siaubą kavalerijai. Ne kartą su kovos drambliais teko susidurti Aleksandro Makedoniečio kariuomenei. 331 m. pr. Kr. šiaurės Mesopotamijoje, ties Gaugamelais, įvyko kruvinas mūšis tarp makedoniečių ir persų, vadovaujamų Darijaus III. Persai panaudojo dramblius, kurių labai bijojo makedoniečių žirgai, tačiau tai nenulėmė mūšio baigties. Pergalę šventė Aleksandras. Jo kariai šiame mūšyje įgijo patirties, kurią panaudojo žygyje į Indiją. Prie Aleksandro Makedoniečio kojų jau buvo parklupdyta milžiniška Persija, o jo įkurti miestai, vadinami Aleksandrijomis, iškilo nuo Egipto iki Vidurinės Azijos. Dar niekada nenugalėta kariuomenė persikėlė per Indo upę. Prie Hidaspo upės 327 m. pr. Kr. Aleksandrą Makedonietį pasitiko indų radžos Poro vadovaujami kariai. Mūšis buvo labai sunkus. Didžiulę grėsmę makedoniečiams kėlė indų kovos drambliai. Tačiau priemonė kovoti su jais jau buvo rasta: makedoniečių kariai prisėlindavo prie dramblių iš užpakalio ir perpjaudavo jų kojų sausgysles. Aleksandras Makedonietis nugalėjo. Tai buvo paskutinis didelis jo mūšis. Aleksandras paliko Indiją ir baigė 10 metų trukusias kovas rytuose, o po 4 metų mirė Babilone. Netrukus jo sukurta imperija iširo. Kartais kovos drambliai padarydavo didelių nuostolių ne tik priešo, bet ir savo kariuomenei. 281 m. pr. Kr. prasidėjo Romos karas su Apeninų pusiasalio pietuose esančiu graikų miestu Tarentu. Tarentiečiai paprašė Epyro karaliaus Pyro pagalbos. 280 m. pr. Kr. Pyro kariuomenę, kurią sudarė 22 tūkst. gerai ginkluotų pėstininkų, 3 tūkst. raitelių ir 20 kovos dramblių, išsilaipino Italijoje. Pyras laimėjo kelis mūšius prieš romėnus ir Siciliją valdžiusius kartaginiečius, tačiau jo kariuomenė visiškai išseko. Paskutinis mūšis tarp Pyro ir romėnų įvyko 275 m. pr. Kr. Pyras pasiuntė į ataką dramblius, tačiau romėnų legionieriai apšaudė juos degančiomis ietimis, priversdami pasitraukti. Bėgdami nuo ugnies, drambliai trypė Pyro karius. Dar vienas karvedys, naudojęs dramblius kovose su Roma, buvo kartaginiečių vadas Hanibalas. 218 m. pr. Kr., antrojo Pūrų karo metu, jis išžygiavo su savo kariuomene (kurioje buvo ir gausybė kovos dramblių) iš Naujosios Kartaginos. Persikėlusi per Pirėnų kalnus, kovodama su galų gentimis, Hanibalo kariuomenė atžygiavo iki Alpių. Persikėlimas per jas truko 33 dienas. Žygis apledėjusiais kalnų takeliais buvo labai sunkus. Jo pabaigoje gyvas liko tik vienas dramblys. Kiti žuvo nuo šalčio arba nukrito į tarpeklius. Pirmieji mūšiai šiaurės Italijoje buvo sėkmingi kartaginiečiams. Tačiau kelią į Romą pastojo Gajaus Flaminijaus legionai. Hanibalas nusprendė apeiti romėnų pozicijas ir keltis per pelkes. Pragariškai sunkus žygis tęsėsi 4 dienas. Kariai ilsėjosi ant kritusių gyvulių lavonų. Čia žuvo ir paskutinis dramblys, ant kurio jojo pats Hanibalas. Karas buvo ilgas ir permainingas. Tik 202 m. pr. Kr. Afrikoje, ties Zamnos miestu (šalia Kartaginos) Hanibalas buvo nugalėtas. 195 m. pr. Kr. jis pabėgo į Siriją pas karalių Antiochą III. Tačiau ir čia netrukus pasirodė Romos legionai. Antiochas III pralaimėjo Magnezijos mūšį ir buvo priverstas pasirašyti taikos sutartį, kurios viename iš punktų, pasižadėjo nelaikyti kovos dramblių. Ši sutartis parodo, kad kovos drambliams senovės pasaulyje buvo teikiama didelė reikšmė. Šie gigantai kovos rikiuotėje išliko iki pat mūsų eros pradžios. Manvydas VITKŪNAS <doc> UNIVERSALUS SUNKVEŽIMIS "DURO" Besidomintys karyba žino, kaip gerai parengta ir ginkluota yra Šveicarijos armija. Pažymėtina, kad joje daug metų naudojama 1,5-2 tonų klasės didelio pravažumo sunkvežimiai "Movag" ir "Unimog". Tai patikimi, ir karių pervežimui, ir ginkluotės ar specialių kėbulų įrengimui tinkantys automobiliai. Bet net ir pačios geriausios konstrukcijos sensta, be to, Šveicarijos firma "Movag" nustojo gaminti autotechniką, o "unimogus" ir jų dalis reikia importuoti iš Vokietijos. Todėl dar devintojo dešimtmečio pabaigoje buvo paskelbtas konkursas naujos kartos lengvam didelio pravažumo sunkvežimiui sukurti. Konkursą laimėjo Šveicarijos firma "Bucher Guyer", sukūrusi originalios konstrukcijos automobilį, pavadintą "Duro". Per metus buvo pasirašytas kontraktas 2000 šių automobilių. Gaminami du "Duro" variantai - 4x4 tipo (maksimalus leistinas svoris 3700 kg, bazė 2820 mm), skirtas pervežti 13 žmonių ar 1,5 tonos krovinių (žiūr. nuotrauką), bei 6x6 tipo (maksimalus leistinas svoris 4600 kg, bazė 2820-1110 mm), talpinantis 17 žmonių arba 2 tonas krovinio. "Duro" ypatumas - sudėtinga važiuoklės konstrukcija, nenaudota kituose analogiškuose automobiliuose. Kiekvienas "Duro" tiltas - tai iš vamzdžių suvirintas trikampis, viršūne pritvirtintas prie lonžeroninio rėmo skersinio. Galuose (žiūr. brėžinį) - ratų stebulės su cilindriniais reduktoriais. Pakaba - cilindrinės spyruoklės. Pagrindinės pavaros pritvirtintos prie rėmo ir sujungtos su ratų stebulių reduktoriais trumpais velenais, turinčiais galuose universalius šarnyrus. Tokia konstrukcija, dar vadinama "De Dion" tipo tiltu, gerokai sumažina neamortizuotas mases, padidina automobilio klirensą (tilte nėra už grunto besikabinančios stambių matmenų pagrindinės pavaros), taigi sujungia klasikinės ir nepriklausomos pakabos privalumus, išvengdama jų trūkumų. Po dviviete paprastų, lygių formų kabina su plokščiu priekiniu stiklu, pagaminta iš aliuminio lydinių, įrengtas variklis (4 litrų darbinio tūrio V-6, išvystąs 120 kW (163 AG) arba 3,6 litro darbinio tūrio 6 cilindrų dyzelis, išvystąs 110 kW (150 AG), arba 2,5 darbinio tūrio 4 cilindrų dyzelis, išvystąs 88 kW (120 AG). Variklio sukimo momentas per hidrodinaminį keitiklį perduodamas keturlaipsnei automatinei pavarų dėžei. Visų ratų pavara - pastovi, priekinis tiltas neišjungiamas. Tokia transmisijos konstrukcija leidžia "Duro" valdyti ir nelabai prityrusiems (o tokių armijoje daug) vairuotojams, nes jie gali susikoncentruoti vairavimui, nesirūpindami pavarų junginėjimu. Planuojama, kad, be keleivinio-krovininio kėbulo, ant "Duro" važiuoklės bus montuojami sanitarijos, ryšio, štabo furgonai, 81-mm minosvaidis, 25 mm automatinis pabūklas. Pirmieji "Duro" buvo pateikti Šveicarijos armijai jau rudenį, o visas užsakymas bus baigtas vykdyti 1999 metais. Liucijus SUSLAVIČIUS <doc> GĖDĄ REIKĖJO NUPLAUTI 1940-1941-ieji. Vyriausiasis kariuomenės vadas - už kardono. Sveikinimo šūkis "Kovok". "Viskas - Tėvynės laisvei ir nepriklausomybei atgauti." Ilgus dešimtmečius falsifikuojama istorija, mums ir pasauliui buvo peršamas melas apie tai, kad Lietuva ir lietuviai ne tik nesirengė gintis ir nesigynė nuo sovietinės karinės invazijos ir gera valia įsileido raudonąją armiją, bet ir savo noru pasiprašė priimami į Sovietų Sąjungą. O gal mes iš tiesų buvome tokie sugniužę, bevaliai, kad ties atmintinais 1939-1940 metais nepasipriešinome okupantui? Ne, drįstu tvirtinti, jog tauta, mūsų žmonės, niekuomet nepuolė į neviltį, kada buvo sprendžiamas krašto likimas - nei valstybės Konsolidavimosi laikotarpiu XIII amžiuje, nei valstybės sutvirtėjimo ir žiaurių ekspansijų XIV-XV amžiuje, nei Lietuvos su Lenkija unijos periodu, nei valstybės žlugimo metais XVIII-XIX amžiuje. Mūsų tauta vėl ir vėl budo, kėlėsi, - atrodo, jau iš mirties patalo. Ėmė vyrai į rankas ginklą, vijo okupantus nesigailėdami savo kraujo, tūkstančių gyvybių. Vėl ir vėl savo nepalaužiama valia siekė vieno tikslo - nepriklausomybės, laisvės, teisės į savarankiškumą. Taip buvo ir bus. Bet štai tie nelemti 1940-ieji... Kodėl be šūvio kapituliavome? Kaip, kodėl, ar visa tauta? Nežinau ar atsakys į šį klausimą kada tiksliai istorikai ar politikai, nes tų dienų įvykių liudytojų vis mažiau, o išlikusi konfidenciali medžiaga, išsisklaidžiusi po viso pasaulio archyvus ir ligi šiol neišstudijuota. Beje, kiek pastebiu, ir ne itin aktyviai tai daroma. (Ypač paskutiniaisiais metais.) Taigi šiame rašinyje, remdamasis archyviniais dokumentais, to laikotarpio kovų už Nepriklausomybę dalyvių liudijimais, noriu atkreipti skaitytojų, visų pirma - karių dėmesį į politinę situaciją ir aplinkybes, nulėmusias valstybės, turinčios gerai ginkluotą ir parengtą kariuomenę, visišką bejėgiškumą, taip pat ir į tai, jog palūžo toli gražu ne visi. Apie rezistencinę mūsų tautos kovą 1945-1953 metais parašyta jau nemažai prisiminimų, paskelbta dokumentų. Tiesa, išsamiai, sakyčiau, centralizuotai, dar šis periodas irgi neaprašytas, nesusistemintas. Vis dėlto apie 1940-ųjų įvykius, 1941 metų birželio 23 dienos visos tautos sukilimą žinome tik nuotrupas. Lietuva atsipeikėjusi ne tik po Hitlerio-Stalino suokalbio, bet ir mūsų valstybės vadų neryžtingumo pradėjo rengtis kovai. Ir 1941 metų birželio 23 dienos herojinis visos tautos sukilimas, pareikalavęs kraujo ir aukų, veltui nenuėjo - buvo laimėtas ne vienas mūšis ir atstatytas Lietuvos valstybinis suverenumas, kuris, deja, po pusantro mėnesio vėl buvo likviduotas jau naujojo okupanto. Kaip visa tai įvyko? LIKO NETęSĖTI MŪSŲ PAŽADAI Lietuvoje buvo žinoma nuo seno: kaip saldžiai įsibrovėliai kalbėtų, kaip ir kokia širma dangstytųsi - jie neša Lietuvai tik nelaimes ir priespaudą. Todėl pasaulis buvo nuščiuvęs ir nustebęs, kada mes, visur ir visad didžiavęsi vos ne tūkstantmetine šalies istorija, be šūvio, be kraujo lašo įsileidome 1940 metų birželį sovietinį okupantą. O juk ne tam visą tarpukarį šimtus milijonų skyrėme Lietuvos kariuomenei apginkluoti, išlaikyti, mokyti. Ne, ne tik Lietuvos kariai, bet ir visi jos žmonės (su nedidelėmis išimtimis) buvo pasiryžę kovoti, nebuvo praradę savo politinių idealų, meilės savo kraštui, laisvam gyvenimui. Vėlesni įvykiai tai patvirtino. Rengiamas raudonosios armijos įsiveržimas taip pat nebuvo jokia paslaptis: mūsų krašto vadovybė turėjo pakankamai žinių apie sovietinių divizijų telkimą prie mūsų sienų. Politikai irgi numatė tuometinio Kremliaus kėslus. Lietuvos kariuomenės vadovybė turėjo gynybinius planus ir buvo pateikusi juos tvirtinti pačiam Respublikos prezidentui A.Smetonai, kaip vyriausiajam ginkluotųjų pajėgų vadui. Buvo duotos direktyvos kariuomenės dalių vadams, kaip šį planą reikėtų vykdyti, aplinkybėms to pareikalavus. Deja, sovietams pradėjus suplanuotą prieš Lietuvą agresiją, buvęs prezidentas A.Smetona bėga iš Lietuvos ir savo rašte "Pro Memoria" kaltina kariuomenę, kad atseit "vadai nebuvo pateikę plano, kaip gintis". Bet ar tai argumentas Lietuvos Prezidentui - Vyriausiajam Ginkluotųjų Pajėgų vadui? Ar jis turėjo teisę kaltinti generolus, jei taip ir būtų buvę?! Lietuvos pasipriešinimo šūvio pasaulis neišgirdo ne dėl "Pro Memoria" pateiktos priežasties. Iš tiesų jos visai kitos. Pirma. Ano laikotarpio poltinė vadovybė nepajėgė priimti ryžtingo sprendimo dėl pasipriešinimo ginklu. Nebuvo įteiktas net ultimatumas. Antra. Iškilus valtybei mirtinam pavojui, Respublikos Prezidentas pagal 1938 metų Konstituciją esąs ir Vyriausiasis Ginkluotųjų Pajėgų vadas (tarp kitko, ne Seimo ar tautos balsavimu priimtą Konstituciją, o pagal jo, A.Smetonos, pateiktą) nesiėmė būtinų priemonių ginkluotam pasipriešinimui organizuoti. Trečia. Pats Prezidentas A.Smetona naktį iš birželio 15 d. į 16 d. pasitraukė į užsienį. Taigi aukščiausio rango pareigūnai neatliko savo tiesioginės ir pagrindinės pareigos - nesiėmė ginti valstybės. Žvilgtelėkime į istoriją. Ar būtume mes dabar lietuviai, jeigu ir Mindaugas, ir Vytautas, ir Gediminas, kiti garbingi kunigaikščiai, iškilus pavojui, būtų bėgę nuo savo tautos? Gerai žinome, kad jie pirmieji karių gretose su iškeltu kalaviju sutikdavo užpuoliką ir vijo iš savo žemių. Ne vienas kovoje ir galvą padėjo. Už tai juos gerbiame. Analogiškų pavyzdžių 1940-iesiems buvo ir 1990-1991 metais, kada iškilus mirtinam pavojui, silpnesnių nervų politikai, iki tol saldžiai suokę apie patriotizmą, buvo pakėlę sparnus. Tokių atsirastų ir dabar. Kapituliantiškai nusiteikę ministrai ir kiti aukšto rango Lietuvos pareigūnai anais, 1940-aisiais metais, tikriausiai tikėjosi, jog nuolaudžiaudami agresoriui išsaugos bent savo galvas. Deja, ir tai pavyko toli gražu ne visiems. Daugelis likusių Lietuvoje areštuoti, ištremti, nukankinti. Ne vienas ano laikotarpio politikas naiviai tikėjo, kad artėjančiose pasaulio galingųjų grumtynėse išlikti padės paskelbtos šalies neutralitetas. Ši nuostata, beje, per radiją, spaudą, viešuose susibūrimuose buvo diegiama ir Lietuvos žmonėms. Maža to. Kalbant apie Lietuvai kylančią grėsmę iš Rytų, buvo sąmoningai skleidžiama nuomonė, kad Sovietų Rusija jau civilizuotesnė, negu po 1917 metų, kad ten jau pradėta pažangi politinė ir ekonominė pertvarka, kad jokio baisaus komunizmo nėra. Dalis tautos buvo užliūliuota, kaip ir kai kurie vyriausybės vyrai. Kaip pažymi amžininkai, prezidentas A.Smetona nesugebėjo arba bijojo pritraukti į savo ratą stipresnių asmenybių. Prezidentas labiau mėgo paklusnius, nuolankius. Ar valstybės vyrai nekartoja ir dabar tų pačių klaidų? PRISIKĖLIMO VILTIS Žlegant sovietiniams tankams, laimei, palūžo, sutriko ne visi. Giliame pogrindyje buvo bandoma sudaryti naują Lietuvos Valstybės Tarybą. Viltys nejučiomis krypo į Berlyną, į Lietuvos atstovybę. Ten telkėsi Lietuvos kariai, savanoriai kūrėjai plk. Jurgis Bobelis, plk. ltn. Petras Gužas, plk. Petras Saladžius, plk. Juozas Šarauskas, savanoris Jonas Kalnėnas. Tiesa, bene pats pirmasis tautos heroiškas rezistencinės kovos žingsnis buvo J.Jablonskio pogrindyje išleistas laikraštis "Laisvoji Lietuva". Paruošiamasis išsivadavimo kovai darbas prasideda jau nuo 1940 birželio 30 dienos, Kaziui Škirpai iš Lietuvos nelegaliai grįžus į Berlyną, ir vėl pradėjus eiti Lietuvos pasiuntinio ir įgaliotojo ministerio pareigas. Nieko nelaukęs jis supažindino Vokietijos vadovybę su padėtimi Lietuvoje, ir kuriamais tautos išsivadavimo iš bolševikų planais. Berlyno pareigūnai šią žinią priėmė santūriai, bet netrukdė kurti išsilaisvinimo kovos vadovybės centrą. Vis dėlto Berlyne teko veikti ir konspiratyviai. Išsivaduojančiosios kovos vadovybės štabas neatstovavo jokiai partijai ar partijų koalicijai, todėl ir buvo įkurta nauja visos tautos organizacija - Lietuvių Aktyvistų Frontas (LAF). Tai įvyko 1940 m. lapkričio 17 d. Berlyne, dalyvaujant 28 šio judėjimo iniciatoriams. Per trumpą laiką išleistas ir išplatintas atsišaukimas į lietuvių tautą, kuriame buvo raginama stoti į Aktyvistų Frontą, nieko nelaukiant - burtis į grandis, būrius, kuopas. Buvo išplatintas toks Fronto aktyvistų priesaikos tekstas: "Nepaliaujamai kovosiu prieš komunizmą ir rusų okupantus, ligi mirties būsiu ištikimas Lietuvių Aktyvistų Frontui. Viskas Tėvynės laisvei ir Nepriklausomybei atgauti!" Lietuvoje brendo pasipriešinimas. Jo dalyviai susibūrė į rezistencinės kovos organizaciją, kurią 1940 m. per Šv. Kalėdas pavadino Lietuvos Laisvės Kovotojų Sąjunga. Po kurio laiko sąjunga užmezgė kontaktus su LAF ir įsitikinusi, kad abiejų organizacijų tikslai sutampa, 1941 m. pavasarį įsiliejo į LAF. Aktyviausiu rezistencijos organizatoriumi ir vadovu buvo gen. št. plk. Kazys Škirpa. Jo vadovaujamo rezistencinio štabo idėjos ir planai buvo ir tapo pagrindinėmis gairėmis Lietuvoje rengiamam svarbiausiam kovos etapui - sukilimui. Į LAF veiklą įsitraukė garbingi Lietuvos vyrai - karininkai, ministeriai, kunigai, žymūs visuomenės veikėjai - Škirpa, Galvanauskas, Skipitis, Karvelis, Viliušis, Dirmeikis, Yla, Pyragius, Brunius, Raila, Barauskas, Katilius, Dženkaitis ir kiti. LAF branduolį Berlyne papildė daugelis, įvairiais būdais pabėgusių iš okupuotos Lietuvos žmonių. Nors jie ir sunkiai vertėsi, - norint egzistuoti teko imtis Vokietijoje bet kokio darbo, - tačiau savo entuziazmą, protą, sumanumą jie atidavė sukilimo idėjai. Daugelis jų rizikuodavo gyvybe, vykdydami ryšininkų pareigas: tekdavo prasigauti per sovietų stropiai saugomą "žaliąją sieną". Pasiruošimas sukilimui, konspiratyvi rezistencinė kova vyko vadovaujant iš Berlyno. Aktyvistų Fronto padaliniai buvo įkurti kaimuose ir miestuose, mokyklose, įmonėse. LAF nariu galėjo būti kiekvienas jokiai partijai nepriklausantis lietuvis, pasiryžęs kovoti dėl Lietuvos laisvės. LAF sveikinimo šūkis buvo "Kovok!". Aktyvistų ženklas - trikampė tautinių spalvų žvaigždė su Gedimino stulpais. Aktyvistų vadovybės įsakymai buvo privalomi visiems, štabas numatė organizacijos struktūrą, būsimos kovos veiksmus ir būdus. Jau nuo 1940 metų rudens buvo platinami antisovietiniai lapeliai, laikraščiai, brošiūros. Plk. ltn. Jonas UŽURKA B.d. <doc> JEI GINSIMĖS, TAI KAIP? Tai buvo pirmas toks Lietuvos Seimo deputatų ir KAM bei kariuomenės vadovybės susitikimas. Prie apskritojo stalo generaliniame štabe susėdo trijų (deja, - tik trijų) Seimo frakcijų atstovai: Nikolajus Medvedevas (socialdemokratai), Vilija Aleknaitė (Tėvynės sąjunga - Lietuvos konservatoriai) ir Algirdas Kunčinas (LDDP). Be jų - Krašto apsaugos ministras Linas Linkevičius, ministerijos sekretorius Jonas Gečas, Kariuomenės vadas gen. Jonas Andriškevičius, jo pavaduotojai plk. Feliksas Vaitkaitis ir plk. Arvydas Lekavičius, l.e.p. gen. štabo viršininkas plk. ltn. Jurgis Norgėla, "Geležinio vilko" brigados vadas plk. ltn. Vytautas Žukas... Kaip matome, tarp svečių ir šeimininkų jėgų pusiausvyros nebuvo, nors kviesti diskusijai visų frakcijų atstovai. Pokalbio tema - kariuomenės ir visuomenės santykiai, nors buvo paliesta įsišnekėjus ir daug kitų - skaudžiausių kariuomenei ir krašto apsaugai problemų. O MES NE VISAI TOKIE Pirmasis kalbėjęs plk. F.Vaitkaitis nenorėjo sutikti su dažnai sklandančiu posakiu: "Kokia visuomenė - tokia ir kariuomenė". Jo nuomone, drausmės, tvarkos pagaliau - moraliniu požiūriu kariai - viena kita pakopa aukštėliau. Didelė bėda, kad pašaukiamas tarnauti anaiptol ne Lietuvos jaunimo elitas. Štai pavyzdys - iš 88 pastarojo šaukimo naujokų - 17 arba 20 proc. turi būti stebimi psichologo. "Koks iš tokio jaunuolio kareivis, - klausė F.Vaitkaitis, - jam ir ginklą duoti į rankas pavojinga". Pulkininko įsitikinimu, tokie ne visai normalios psichikos kariai dažniausiai ir neištveria: pakelia prieš save ranką. Ir šiaip toks jaunuolis viską mato per juodus akinius. Paminėjo pulkininkas ir jau tradicine tapusią panašiais atvejais temą - įstatyminės bazės nebuvimą. Be to, kaip sakė F.Vaitkaitis, drausmės sargybos statutas privalo turėti įstatymo galią. Todėl ir parengti juos reikia labai kruopščiai. Kurioziška, bet į karių pastabas rengiant vieną ar kitą statutą, galima sakyti, neatsižvelgiama. Kalbėtojas pacitavo ištrauką iš dabar veikiančio statuto: "Karys visuomeniniame transporte turi užleisti vietą civiliui". "Apie būtinosios tarnybos karius aš nekalbu, - sakė F.Vaitkaitis, - bet ar tikslinga, kad vietą paaugliui turi užleisti garbingo amžiaus sulaukęs pulkininkas arba generolas?" KARIUS TURI ŠEFUOTI SAVIVALDYBĖS Šią mintį akcentavo Nikolajus Medvedevas. Jo nuomone, mes galime daug ko pasimokyti iš Norvegijos. Ten miesto, kuriame įsikūręs kariuomenės dalinys, savivaldybė šefuoja karius: žino savo globotinių silpnąsias ir stipriąsias puses, ko ir kada jiems labiausiai reikia. Šį dalinį nuolat lanko vietos moksleiviai. Tokiu būdu jie psichologiškai pripranta prie kario tarnybos. Deputatas sakė, jog pasistengs kolegas Seime įtikinti, kad ir Lietuvoje būtų priimtas sprendimas, įpareigojantis imtis analogiškos veiklos Lietuvos savivaldybes. DEJA, LIETUVA - NE NORVEGIJA Deputato N.Medvedevo samprotavimai nesukėlė entuziazmo plk. ltn. V.Žukui. Jo žodžiais, Lietuva - ne Norvegija. Mums visų pirma reikia įtikinti visuomenę (ir ne tik ją), kad kariuomenė, kaip ir teisėsaugos institucijos ar Seimas - viena būtinų valstybės egzistavimo sąlygą. Reikia pirmiausia pakelti kariuomenės prestižą. "BET IMKIME, PAVYZDŽIUI, ALYTŲ..." Iš esmės pritardamas plk. ltn. V.Žuko mintims, ministras L.Linkevičius pareiškė, kad vieno ar kito kariuomenės dalinio bendradarbiavimą su savivaldybėmis reikia stiprinti jau šiandien. Gera pradžia padaryta Alytuje, MPB "Geležinis vilkas" bataliono vadovybei daug problemų išspręsti padeda vietos valdžia. Ir atvirų durų dienos į dalinį sutraukia nemaža jaunimo. (Šių eilučių autoriui teko matyti, kaip Alytaus bataliono vadas A.Ramaška kartu su karių orkestru naujųjų metų išvakarėse sveikino apskrities valdytoją, miesto merą, policijos vyriausiąjį komisarą. Ta pačia proga buvo kalbamasi apie vieniems ar kitiems rūpimus klausimus.) "IR KAIP PILIEČIŲ GYNĖJA, IR KAIP MOTINA" Vilija Aleknaitė pabrėžė, jog ji atstovauja ne tiktai konservatorių frakcijai, bet ir piliečių teisių komitetui, be to, esanti motina, ir todėl jai neretai tenka narplioti klausimus, susijusius su nestatutiniais santykiais. V.Aleknaitės žodžiais, niekas nenorės tarnauti kariuomenėje, kurioje nesijaučia saugus. Bet ar galime šiandien mes pareikalauti, sakysime, iš vieno ar kito karininko, kad jis sukurtų normalias sąlygas šauktiniams? Štai džiaugiamės, jog tėvai gali dalinyje aplankyti savo vaikus, bet neretai jie atvyksta atsiveždami su savimi ir naminės. Deputatė sakė, jog balsuos už visišką karinio biudžeto įvykdymą. Baigdama kalbėjo apie Seimo nacionalinio saugumo komiteto negatyvų vaidmenį - apie tai, kad ši institucija trukdo normalių visuomenės, kariuomenės, Seimo ir Vyriausybės santykių funkcionavimui. DEPUTATAI TURI DOMĖTIS KARIAIS A.Kunčino nuomone, Seimo deputatai turi palaikyti glaudesnius kontaktus su karių daliniais tose vietovėse, kur yra rinkti. Taip pat LDDP frakcijos atstovas kalbėjo apie karių dalyvavimą šalies gyvenime. Jo teigimu, kariams nėra itin būdingas politikavimas. Labiau krinta į akis tai, kad kai kurie veikėjai labai nori įtraukti karius į savo politinius žaidimus. PRIORITETAS - MŪSŲ VALSTYBĖS IŠSAUGOJIMAS KAM sekretorius plk. J.Gečas sakė, kad politikai, o ir kariai, kalbėdami apie krašto gynybą dažnai būna užhipnotizuoti trijų dalykų: prieškario Lietuvos, sovietinės kariuomenės arba Vakarų valstybių pavyzdžio. O prioritetas čia turėtų būti vienintelis - mūsų valstybės išsaugojimo problema. Turime užtikrinti ne tik išorinį, bet ir vidinį valstybės saugumą. Reikalingas toks mūsų kariuomenės įvaizdis, kuris padėtų stiprinti tautos pasiryžimą ginti savo valstybę: kariuomenė gali būti gerai ginkluota, stipri, bet jei tauta nenorės gintis, mes nieko nepasieksime. Kiekvienas verslininkas turi būti suinteresuotas savo šalies laisve ir nepriklausomybe dėl to, kad jam bus sudarytos geros sąlygos vystyti savo veiklą, kiekvienas tikintysis, - kad jis gali laisvai išpažinti savo tikėjimą, kiekvienas bedarbis, - kad jam bus garantuotas gyvenimo minimumas. Labai svarbu, pabrėžė J.Gečas, kad kiekviena oficiali partija savo programoje aiškiai išdėstytų požiūrį į krašto gynimą. KARIAI - NUOLATINIAI SKOLININKAI Šią mintį pabrėžė kariuomenės vado pavaduotojas - intendantas plk. Arvydas Lekavičius. Nuskurusi mūsų karių apranga anaiptol nekelia visuomenės, jaunimo susižavėjimo Tėvynės gynėjais, o valstybė pernai mums liko skolinga 11,6 milijono litų. Esame nuolatiniai mėsos ir pieno kombinatų, kepyklų skolininkai. Juokinga, kad pridėtinės vertės mokestis iš kariuomenės imamas net už labdarą, kurią gauname iš užsienio. Iš kuklių karių atlyginimų atskaičiuojamas pajamų mokestis - tarsi būrio vadas ar Garbės sargybos kuopos kareivis būtų koks verslininkas. Latvijoje, pavyzdžiui, to nėra. Seimo narių ir KAM, kariuomenės vadovybės atstovų diskusijos buvo dalykiškos, kalbėtojai anaiptol nebuvo svarstomiems klausimams abejingi. Kaip kažkas atsisveikinant pastebėjo - duok Dieve - ne paskutinį kartą. Kęstutis STARINSKAS Tokia mūsų kasdienybė... Pas "Geležinio vilko" brigados karius - Tarptautinės gynybos patarėjų Baltijos šalims tarybos pirmininkas gen. seras Garyy Johnson Vrš. Tado DAMBRAUSKO nuotrauka <doc> ŠAUDO NE GINKLAS, O ŽMOGUS * Net KGB tokių teisių neturėjo... * Pistoletas savigynai - iki 250 džiaulių galingumo * Ginkluojasi ir moterys, ir kunigai * Plėšikai prisibijo atsakomojo šūvio, kuris gali būti lemtingas ir jiems? * Mikliai išsitraukti ginklą, suspėti laiku ir taikliai paleisti šūvį, išmokti kitokių šaudybos gudrybių ir įgyti įgūdžių jūs galite SKAT šaudymo mokymo centre Kiek šiuo metu tarp mūsų vaikšto ginkluotų žmonių, nepasakytų niekas. Kovos ginklus leidžiama turėti keturių sukarintų struktūrų - krašto apsaugos, vidaus reikalų, prokuratūros ir saugumo darbuotojams. Kai kuriems jų (išskyrus prokuratūros pareigūnus) už nuopelnus yra įteikiami vardiniai ginklai, kurie po pareigūno mirties gali būti palikti jo artimiesiems kaip šeimos relikvija. Tiesa, tokiu atveju pistoleto daužiklis turi būti nulaužiamas, taigi šaunamasis ginklas nukenksminamas, juo reikalui esant neapginsi nei savęs, nei savo turto. Nemažai, tiksliau - daugiausia vardiniais pistoletais suspėjo apsirūpinti buvusios Aukščiausiosios Tarybos apsaugos, kuriai vadovavo A.Skučas, vyrukai. Antroje vietoje - krašto apsaugos, po jų Vidaus reikalų ministerijos ir Saugumo departamento pareigūnai. Visiems jiems trejiems metams išduodamas leidimas laikyti ir nešioti ginklą, užpildomi reikalingi dokumentai, tarp jų ir medikų pažyma dėl sveikatos. VRM specialistai iš to ginklo iššauna kontrolinius šūvius, o po to gilzes ir kulkas padeda į saugyklas, į vadinamąsias "gilzotekas" ir "kulkotekas". Jeigu prireiks nustatyti, kas panaudojo vienu ar kitu atveju šaunamąjį ginklą, ištirti kitas su panašiu incidentu susijusias aplinkybes, kriminalistai turės su kuo palyginti įvykio vietoje rastas šovinio dalis. Po trejų metų procedūra pakartojama ir vardinio ginklo savininkui leidimas laikyti ir nešioti ginklą pratęsiamas, jeigu, žinoma, nenustatomi kokie nors pažeidimai (pavyzdžiui, ginklą dėl jo savininko aplaidumo pavagia, ginklu švaistomasi, nesinešiojama leidimo ir t.t.). Visa tai atitinka ir ginklų savigynai įsigijimo ir laikymo taisykles. Kaip minėjau, vardinio ginklo savininkui mirus, šeimos nariams pageidaujant, ginklas gali būti arba grąžinamas jį dovanojusiai organizacijai, arba šios organizacijos teikimu Vidaus reikalų ministras gali šeimai suteikti teisę pasilikti ginklą kaip relikviją. Beje, dar iki nepriklausomybės atkūrimo vardinių ginklų tradicija buvo paplitusi KGB ir VRM, tačiau kad ir labiausiai nusipelnęs šių jėgos struktūrų darbuotojas įgydavo teisę tik laikyti ginklą. Nešiotis - ne. Žinoma, kriminogeninės situacijos tada ir dabar net nepalyginsi. Lengvu nusikaltėlių grobiu tapo nuošalių vienkiemių ir kaimų gyventojai, pensininkai. Kai kurie iš užpultų senukų, turėjusių medžioklinius šautuvus, sugebėjo apsiginti. Tačiau tokių atvejų Respublikoje buvo tik vienas kitas. Gatvėse užpuldinėjamos ir plėšiamos moterys vis dažniau iš palto kišenės traukdavo nervus paralyžiuojančių dujų balionėlį, nusipirktą turgavietėje arba atvežtą draugų ar pažįstamų iš užsienio. Policija tokius nusikaltimus, kaip piliečio apiplėšimas ir sumušimas, geriausiu atveju tik užregistruodavo, iškeldavo baudžiamąją bylą ir ją tuoj pat seife "užmarinuodavo". Lietuvą užliejo nusikaltimų, padarytų panaudojant šaunamąjį ginklą, banga: neteisėtai įsigyti ir kaip tik nori panaudoti pistoletą ar automatą banditams didesnių sunkumų nebuvo. Manau, nekyla jų ir šiandien, tačiau dabar nusikaltėliams, ypač potencialiems ir pradedantiems eiti šiuo purvinu keliu, reikia pagalvoti apie visuomenės pasipriešinimo augančias galimybes. Atkišęs revolverį, pats gali kakta sugauti keletą gramų švino. Jau dvejus metus galioja įstatymas dėl ginklų savigynai įsigijimo. Kiekvienas Lietuvos pilietis, sulaukęs 25-erių metų, neteistas, psichiškai sveikas, fiziškai galintis valdyti šaunamąjį ginklą, turi teisę jį nusipirkti ir reikalui esant panaudoti. Medikų komisija, patikrinusi piliečio sveikatą, pasirašo vadinamąjį 049A dokumentą, kurį su atitinkamu pareiškimu reikės pateikti miesto ar rajono policijos komisariatui. Pareiškime būtina nurodyti priežastis, kodėl piliečiui reikia šaunamojo ginklo. Žinoma, tai yra vienas labiausiai ginčytinų momentų ilgame kelyje teisėtai įsigijant ginklą savigynai. Policija tikrina pretendento "nuodėmes", jo šeimos narius, tuos piliečius, kurie kartu su juo gyvena bute (ar neteisti, ar psichiškai sveiki, ar negirtauja ir t.t.). Visa surinkta medžiaga siunčiama į VRM. Būsimajam ginklo savininkui teks nusipirkti ir namuose pasistatyti seifą šaunamajam ginklui saugoti. Jei ministerijos pareigūnai interesanto pareiškimą patenkina, jis turi teisę Lietuvos ginklų fonde, beje, vienintelėje tokios rūšies įstaigoje šalyje, nusipirkti iki 250 džiaulių galingumo pagal pasaulinius standartus ginklą, skirtą savigynai (ne didesnio negu 9 mm kalibro). Lietuvos ginklų fondas yra įsikūręs Vilniuje, Liejyklos g. 2. - Per porą metų, kai priimtas įstatymas, į policiją dėl ginklų savigynai kreipėsi trys tūkstančiai piliečių, - sako VRM Policijos departamento Viešosios policijos vyriausiasis komisaras Vytautas Navickas. - VRM gavo du tūkstančius bylų su teritorinių policijos komisariatų patikrinta medžiaga. Pasirašyta 1100 leidimų įsigyti šaunamąjį ginklą savigynai. Beje, buvo atvejų, kai teko atsakyti Šaulių sąjungos ir SKAT atsargos karininkams. Štai kreipiasi 1920 metais gimęs pilietis. Matyt, pistoleto jam reikėtų kaip priedo prie uniformos. Tokius pareiškimus vizuoja net šių tarnybų rinktinių vadai, tarsi nesuprasdami situacijos. Gavome nemažai skundų, kuriuose garbaus amžiaus piliečiai reikalauja jais pasitikėti, mat kažkada jie net Karo mokyklą yra baigę ir panašiai. Pasiūlėme jiems įsigyti lygiavamzdžius šautuvus. Įsižeidė... Argi reikia, kad ginklas savigynai taptų mados reikalu? Savigynai be jokių leidimų galima nusipirkti dujų balonėlį, dujų pistoletą arba elektrošokerį. Šaunamasis ginklas - jau kraštutinis dalykas. Neretai piliečiai savo pareiškimuose nurodo iš piršto laužtus motyvus. Sako, reketuoja mane, mafija spaudžia. O pareiškimo dėl to į policiją neatneša. Kyla net kažkoks ažiotažas. Net kai kurių sukarintų struktūrų, pavyzdžiui, krašto apsaugos darbuotojai, kuriems pagal pareigas priklauso (jie ir turi) kovinis tarnybinis ginklas, prašo leidimo įsigyti ginklą savigynai. Yra tokiu būdu gerokai apsiginklavusių KAM pareigūnų, tačiau mes stengiamės netoleruoti panašių reikalavimų. Legaliai pistoletą nusipirkęs žmogus privalo išmokti deramai juo naudotis - laikyti, nešioti, šaudyti, valyti ir t.t.). Mokymo kursus rengia policijos komisariatai. Beje, aukštos kvalifikacijos šaudymo instruktoriai visas reikalingas paslaugas teikia Vilniuje, SKAT šaudymo mokymo centre (žiūr. skelbimą). Tokius kursus lankyti nereikalaujama iš tų, kurie pagal savo pareigas jau turi susiformavusius įgūdžius tinkamai naudoti šaunamąjį ginklą, tai yra iš krašto apsaugos, vidaus reikalų, prokuratūros ir saugumo darbuotojų, kurie įsigyja ginklą savigynai. Nereikalaujama ir iš tų žmonių, kurie dirbo šiose struktūrose, o po to išėjo iš darbo ne neigiamais motyvais ir pageidauja įsigyti ginklą, kad galėtų apginti save, savo šeimą, turtą. Faktas; pernai 20 proc. sumažėjo ginkluotų užpuolimų, kai trejus metus ši kreivė grėsmingai kilo?! Pasak V.Navicko, tik 38 tūkst. Lietuvos gyventojų turi legaliu būdu įgytų įvairių šaunamųjų ginklų savigynai. Šitaip apsiginkluoti kol kas sugebėjo tik apie 15 moterų. Tarp tų, kurie banditų antpuolį turi galimybių atremti kulkomis, yra ir kunigų, ir žurnalistų. Lygiavamzdžiais medžiokliniais šautuvais ginkluoti 7 tūkst., graižtviniais medžiokliniais - daugiau negu 3 tūkst. šalies gyventojų. Beje, Lietuvoje iš 60 medžioklinių šautuvų parduotuvių liko tik 42. Rinka persisotino... Licencijos tarnybiniams ginklams išduotos devynioms saugos tarnyboms, kurios rūpinasi įvairių objektų ar asmenų apsauga, bankų apsaugos, inkasacijos tarnautojams. Baigę tarnybą, jie privalo ginklus palikti darbovietėje, tam reikalui skirtoje saugykloje. Jų ginklų "antspaudai" taip pat yra saugomi VRM. Kiekvienas legaliai pistoletą ar revolverį nusipirkęs laimingasis turi teisę įsigyti ne daugiau negu 50 šovinių savo ginklui. Vieno šovinio kaina, priklausomai nuo kalibro, yra 17 centų (žemiausia), 87 ct, 95 ct. Gali kainuoti ir dvigubai, ir trigubai daugiau, jeigu pirksite ypač brangų ginklą. Pistoletų ir revolverių savigynai kainos - nuo 800 Lt iki 4000 Lt. Gali būti ir brangesnių. Lietuvos ginklų fonde dabar galima nusipirkti naujų ir naudotų, juodų, nikeliuotų arba nerūdijančio plieno mažo kalibro, 6,35 mm, 7,65 mm, 9 mm vokiškų, čekiškų, itališkų, belgų gamybos ginklų, skirtų savigynai. Labiausiai perkami SIG/SAUER pistoletai. Griežtai nustatytas kalibras, žinoma, gerokai riboja pistoletų ir revolverių asortimentą ir tuo pačiu piliečių pasirinkimo galimybes. (Lietuvos ginklų fondo prekes matote nuotraukose.) Tačiau pirmieji žingsniai jau žengti. Ar nebūtų galima į ginklų įsigijimo problemą pažvelgti liberaliau? Ar nereikėtų nušlifuoti šių kol kas akivaizdžiai per ilgų, sudramatintų (vien ką reiškia motyvacijos būtinumas!), pernelyg biurokratiškų ir gerokai subjektyvių (teritorinio policijos komisariato vadovams gali pasirodyti, kad, pavyzdžiui, interesanto žmona neatitinka "taikomiems kriterijams" - variantų daugybė) procedūrų mechanizmą? Įrodyta, kad šalyse, kur palyginti laisvai pardavinėjami šaunamieji, net stambaus kalibro kovos ginklai, nusikalstamumo augimui tai įtakos nedaro. Juk ir Lietuvoje daugiausia žmonių sužalojama ir nužudoma peiliais, buteliais, lygintuvais ar baldo nuolauža, o ne kulkomis. Pilietis, negavęs leidimo legaliai įsigyti ginklą, turi galimybių apsiginkluoti neteisėtai. Žinoma, jis, pirkdamas ginklą iš po turgaus prekeivio skverno, rizikuoja savo pinigais (pirkėją čia gali apgauti, atimti pinigus - kam po to pasiskųsi?), kartais ir sveikata. Jis tampa ir įstatymo pažeidėju (baudžiamoji atsakomybė už neteisėtą ginklo įsigijimą). Nėra argumentuotas paplitęs teiginys, kad nusikaltėliai savo ginklų atsargas papildo, atimdami juos iš teisėtų savininkų. Atseit, padaugėjus legaliai ginkluotų žmonių, nusikaltėliams lengviau - jie grobs ginklus, jais žudys, šitaip supainiodami teisėtvarkos pareigūnus, apsunkindami įvykio tyrimą. Taip, būna, kad iš savigynai pasirengusio piliečio atimamas arba pavagiamas ginklas. Lietuvoje tokių atvejų nedaug. Daug daugiau pavyzdžių, kai pametami, pagrobiami, pavagiami ar net paskolinami tarnybiniai sukarintų struktūrų pareigūnų ginklai, kurių kovos galia didesnė nei savigynai skirtų ginklų. Be to, nusikaltėliai be didesnio vargo savo kėslams panaudoja ir perdirbtus dujų pistoletus. - Mūsų nuomonė dėl liberalizavimo šioje srityje nepasikeitė, - sako V.Navickas. - Palaukime dar metus. Surinksime visus reikalingus duomenis, išanalizuosime situaciją. Tada ir darysime išvadas. Taip, incidentų, kai buvo panaudoti savigynai skirti teisėtai įsigyti ginklai, nėra daug. Ukmergėje vienas bendrovės vadovas išgertuvių metu šūviu į galvą nušovė bendradarbį. Anuliuoti keturi leidimai ginklui laikyti ir nešiotis už taisyklių pažeidimus. Iškeltos keturios baudžiamosios bylos dėl ginklo savigynai panaudojimo, atliekamas tyrimas. Oficialiai įspėtas vienas aukšto rango krašto apsaugos karininkas, Kaune, prie savo namų, šaudęs iš pistoleto. Jis neva baugino garažą plėšusius vagis, tačiau, kai šūvių išgąsdinti kaimynai iškvietė policiją, karininkas nenorėjo policininkų į savo butą įsileisti. Šiuo atveju byla buvo nutraukta nesant nusikaltimo sudėties. Du žmones nusikaltėliai sumušė, atėmė taip ir nepanaudotus pagal paskirtį ginklus, iš dviejų savininkų pistoletai buvo pavogti, kai juos paliko savo automobiliuose. Beje, tų dviejų piliečių leidimai ginklui atimti, nes buvo pažeistos taisyklės - automobilyje palikti ginklą draudžiama. Tik po trejų metų šie žmonės vėl turės teisę kreiptis į policijos komisariatą, rašyti pareiškimą, pakartoti visas procedūras ginklui įsigyti. Kai kurie žmonės atsisakė savo ginklų, grąžino juos parduoti. Beje, labai retai kada teistas ginklo savininkas apsigina nuo užpuolikų. Gal vienas kitas atvejas. Paprastai auka nespėja ginklo išsitraukti. Norėčiau patarti tiems, kurie nešiojasi dujų pistoletą. Nesišvaistykite juo. Pasekmės gali būti tragiškos. Toks mėgėjas pajuokauti vieną kartą tikrai atsidurs mirties akivaizdoje. Dujų pistoleto išvaizda nuo kovinio nesiskiria, todėl tarnybinį arba ginklą savigynai turintis žmogus į dujų pistoleto šūvį gali atsakyti tikra kulka. Apskritai treniruotas, profesionalus šaulys iššaus pirmas, nes ginklas - ne žaisliukas, o gyventi norisi visiems. Taigi šaudo ne ginklas. Šaudome mes, žmonės, branginantys arba nuvertinantys savo ir kitų visuomenės narių gyvybes. Kazimieras BUDRYS SKAT šaudymo mokymo centras teikia paslaugas įstaigoms ir piliečiams, teisėtai turintiems ginklus. Mokymai, konsultacijos, žemi paslaugų įkainiai. Telefonai: 63 79 49, 75 95 76. Tel./faksas: 63 25 97 <doc> JAV PROFESIONALAI - GIMTAJAM KRAŠTUI REIKIA ĮVARDINTI LIETUVAI KYLANČIĄ GRĖSMę Jie, plk. Eugenijus Ringaudas Vigelis ir plk. ltn. Donatas Skučas - JAV armijos atsargos karininkai. Bendraujant atkreipia dėmesį svečių kariškas pasitempimas, tikslūs logiški sprendimai. Beje, ir šiandien, vilkėdami civilių rūbais, jie iš tiesų tebėra rikiuotėje: abiejų karininkų išvyka į Lietuvą suderinta su Pentagonu. Kelionės tikslas - dirbti konsultantais Lietuvos krašto apsaugos ministerijoje. Kaip sakė plk. ltn. D.Skučas, jie atvyko ministro L.Linkevičiaus kvietimu ir konsultuos jį priimant sprendimus bendradarbiavimo su Vakarais, integravimosi į jų gynybines struktūras klausimais. Plk. E.Vigelis, kiek artimiau susipažinęs su Lietuvos krašto apsaugos struktūromis, vėl išvyko į JAV (numatęs sugrįžti). Šios kelionės išvakarėse jis apsilankė "Kario" redakcijoje. E.Vigelis gimęs Nepriklausomoje Lietuvoje, todėl pokalbis iškart užsimezgė apie jo vaikystę. - Gimiau artėjant Antrajam pasauliniam karui Subačiuje. Dar teko pagyventi Biržuose, Varėnoje. Bet ilgiausiai - Vilniuje, kur 1944 metais spėjau baigti Vytauto Didžiojo gimnazijos pirmą klasę. Po to karo keliai mūsų šeimą blaškė šen ir ten po Vokietiją, kol dėdės pakviesti atsidūrėme Jungtinėse Valstijose. - Gal trumpai prisiminkite, kaip susiklostė jūsų, JAV karininko, karjera. - Karininku, žinoma, tapau neiškart. Pradėjau tarnybą eiliniu 1953 metais. Teko nešioti ir puskarininkio, ir vyresniojo puskarininkio skiriamuosius ženklus. Tarnavau ir reguliariojoje kariuomenėje, ir Nacionalinėje gvardijoje, ir armijos rezerve. Buvau pėstininkas, tankistas, artilerininkas, kol tapau generalinio štabo karininku. Norėčiau pastebėti, jog JAV armijoje norint ką nors pasiekti tenka daug ir atkakliai mokytis. Be kitų, baigiau JAV karvedybos ir generalinio štabo koledžą ( U.S. Army Command and General Staff College), taip pat žinias gilinau daugybėje specialių kursų. Vadovavau kuopai, batalionui, kurį laiką brigadai. Teko patirti, kas yra tikrasis karas Korėjoje, Vietname, pajusti parako skonį. - Į kokias karybos sritis jums teko rimčiau gilintis, kokią savo patirtį rengiatės perteikti čia, Lietuvoje. - Esu gilinęsis į vadovavimo daliniams taktiką, operatyvinį planavimą, organizacinių struktūrų analizę, karininkų auklėjimo problemas, karinio personalo administravimą. - Kiek žinau nuo 1992 metų Lietuvoje jūs jau trečią kartą. Kokius poslinkius pastebite visuomenėje, krašto apsaugos sistemoje? - Patraukia dėmesį progresuojanti aptarnavimo sfera. Štai daugelis parduotuvių Vilniuje per tuos kelerius metus jau tapo bemaž visiškai vakarietiškomis - netrūksta gerų prekių, pirkėjai daug mandagiau aptarnaujami. Bet štai Jungtinėse Valstijose, kur daug gaminių iš viso pasaulio, lietuviškos prekės pamatyti neteko. Gaila. Lietuvos verslininkams, vyriausybei nori nenori turi surasti nišą savo gaminiams pasaulinėje rinkoje. Kalbant apie Lietuvos kariuomenę tenka pastebėti, kad gerų norų, gerų poslinkių čia taip pat esama. Galiu paminėti lietuvių karių sėkmingą dalyvavimą JTO taikos palaikymo ir įvedimo pajėgose, oro erdvės apsaugos sistemos kūrimą. Tačiau norėčiau matyti spartesnę pažangą ir kitose srityse. Viską, kaip sakoma, reikia pradėti iš pradžių. Lietuvai būtina įvardinti, iš kur ir kokia grėsmė jos nepriklausomybei kyla. Niekam ne paslaptis, kad, sakysime, pati pagrindinė Rusijos kariuomenės strategija - puolimas. Todėl yra tikimybė, kad nugalėjus šalyje svajojantiems restauruoti didžiąją imperiją, realiausia grėsmė Lietuvos nepriklausomybei kils iš ten. Ši aplinkybė ir turi nulemti, kaip mūsų Tėvynei reikės gintis - būtent kokią strategiją ir taktiką turime pasirinkti, kokią ginkluotę jau dabar reikia įsigyti, kokią vėliau. Lietuviai, kaip norinti išlikti tauta, turi pareikalauti, kad į šiuos klausimus visų pirma atsakytų Seimas. Kad mūsų politikai galėtų veikti, jiems reikia turėti ginkluotą jėgą. - Kaip jūs vertintumėte dabar formuojamos Lietuvos kariuomenės modelį? - Iškart pasakysiu, kad jis turi būti lietuviškas. Tuo tarpu susipažinęs su kai kurių Lietuvos kariuomenės štabų struktūra turiu konstatuoti, kad ji labai jau artima rusiškiesiems modeliams. Tiesa, pastarieji kiek sulietuvinti. Mano įsitikinimu, negerai, kad Lietuvos karo akademija pavaldi ne Krašto apsaugos ministerijai. Gerai, sakysime, kad šiandieninis jos rektorius gen. Zenonas Kulys yra patriotas, o jeigu jį pakeis kitas, ne karys, formaliai žiūrintis į savo, kaip rektoriaus, pareigas. Dar manau, kad naujokų šaukimą į Lietuvos kariuomenę reikėtų organizuoti ne du kartus per metus, o daug dažniau - galbūt net kas mėnesį, - kad smarkiai besikeičiant karių sudėčiai nenukentėtų dalinio kovingumas. - Dėkojame už pokalbį. Kalbėjosi Kęstutis Starinskas P.S. Interviu su plk. ltn. D.Skuču - viename iš artimiausių "Kario" numerių. <doc> Kapitonas Antanas BUNIKIS: Gimiau 1958 m. gruodžio 21 d. Vilnietis. 1983 m. baigiau Vilniaus valstybinio universiteto medicinos fakultetą. Gydytojas chirurgas. Nuo 1993 m. rugsėjo 1 d. tarnauju SKAT štabe. Esu medicinos skyriaus vyr. gydytojas. Karikatūras piešiu jau aštuoniolika metų. Dalyvavau respublikinėse ir tarptautinėse karikatūristų parodose. Prieš pora metų pradėjau bendradarbiauti "Kario" žurnale. Hobis? Karikatūros ir medžioklė. Ir pirmu, ir antru atveju itin svarbu - taiklus šūvis. Vrš. Rimanto BAGDONO nuotraukoje - kapitonas A.Bunikis SKAT štabe surengtoje karikatūrų parodoje <doc> Kuprinės pabiros KARIO PATIRTIS Kalbasi du demobilizuojami kariai: - Kur manai dirbti, Vladai? - Dar nenusprendžiau. O tu? - Tikiuosi, kad priims į cirką: sargyboje išmokau miegoti stovėdamas. MANDAGUMAS Motina su sūneliu lankosi sunkiosios ginkluotės parodoje. Sūnus apžiūrinėja raketą ir klausia šalimais stovinčio karininko: - Ar šita gali numušti lėktuvą? - Taip, gali. - Numuškite, dėde, štai tą, - vaikas parodo tolumoje skrendantį keleivinį lainerį. Berniukas nori dar kažką sakyti, bet motina jį pertaria: - Nedarykite, to, ponas karininke, kol jis nepasakys "prašau, dėde"... ATKIRTIS Pamatęs poste rūkantį sargybinį karininkas iš tolo šaukia: - Eilini, ar nežinai, kad statutas draudžia sargybiniui rūkyti? - Žinau, tamsta leitenante, kaip ir tai, kad draudžia su juo kalbėtis. ĮŽVALGUMAS Būrio vadas ilgokai žvelgia į šviesą pro automato vamzdį. Kareivis neiškentęs klausia: - Ką jūs matote, vade? - Matau... tave be eilės plaunantį grindis. <doc> Margos skiltys BAIMINASI, BET NORĖTŲ Pirmosiomis sausio dienomis Maskvos tarptautinių sociologijos tyrimų institutas atliko apklausą, po kurios paaiškėjo, kad Rusijos gyventojai baiminasi NATO plėtimosi į Rytus, tačiau pritaria, kad į aljansą įstotų pati Rusija. 97 proc. apklaustųjų mano, kad Baltijos šalys, įstojusios į NATO, keltų grėsmę Rusijai. 61 proc. nelinkę pritarti tam, kad į aljansą įstotų kitos Rytų Europos valstybės. 11 proc. respondentų mano, kad į NATO įstojusios Rytų Europos šalys Rusijai grėsmės nekels, tik 3 proc. mano, kad nepavojingos yra į NATO įstojusios Baltijos šalys. NATO politika Rusijos požiūriu nepasitiki 33 proc. Rusijos gyventojų (pasitiki 34 proc.). Rusų mąstysenos paradoksas - jie nori, kad Rusija įstotų į bloką, kuris dešimtmečius buvo laikomas SSRS priešu. Už tai, kad Rusija įstotų į NATO, pasisakė 75 proc. apklausos dalyvių. "Prieš" buvo 20 procentų respondentų, neapsisprendusių - 5 proc. SKAMBUČIŲ Į SAUGUMĄ VIS DAUGIAU Baltarusijos valstybės saugumo komitetas nusprendė padėti savo šalies piliečiams "išlieti širdgėlą". Jau kelios dienos prie VSK veikia "pasitikėjimo telefonas". Jo numeris buvo paskelbtas daugelyje valstybės laikraščių, per radiją. Po tokios reklamos pirmosiomis dienomis užfiksuota po 5-6 skambučiai per valandą. EUROPOS TARYBA. KAS TAI? Žinią, kad Rusija priimta į Europos Tarybą, rusai sutiko suglumę - ką tai reikš jų visuomenei? Dauguma nieko nenutuokia apie ET asamblėjos sprendimą. "Europos Taryba? Kas tai yra?", - klausė daugelis. "Galbūt tai ir geras dalykas, bet aš tikrai nematau, kas nuo to pasikeis", - buvo tipiškas atsakymas. "Taigi jie mus įsileido? Neabejotina, kad jie mus ir išmes", - sakė kiti. Kai kurie įtaria, kad ET narystė reiškia Europos kišimąsi į Rusijos reikalus. "Demokratija JAV yra vienas dalykas, o Rusijoje visai kitas". "Rusija pakankamai didelė, kad apsieitų be Europos. Tegu Europa mumis domisi. Mums jos nereikia". Beje, V.Žirinovskio nuomone, Rusija "papuošė Europos bendriją", todėl kalbama ne apie tai, kad jai buvo suteikta ši garbė, o tai, kad garbės suteikė Rusija. "NORĖČIAU SU TAVIM PAKARIAUTI" Vos Rusijos Baltijos karinio laivyno laivai išplaukė į jūrą mokymams, tame rajone atsirado pora daniškų F-16. Pakilęs į orą SU-27 iš Pokriškino naikintuvų pulko, išvijo neprašytus svečius. Tačiau grįžtantį naikintuvą, tuo laiku skrendantį 40 km nuo sienos, pasivijo "Fantom" ir, prisijungęs kabina prie kabinos, pradėjo demonstruoti savo galią: pusiau apsisuko, kad rusų lakūnas galėtų pamatyti jo raketas. Taip ir lydėjo iki pat sienos. - Visai suįžūlėjo, - sakė Kaliningrado ypatingojo rajono priešlėktuvinės gynybos viršininko pavaduotojas, gynybos gen. mjr. F.Karasinas. - Jeigu anksčiau, pasirodžius mūsų lėktuvams, danai ir vokiečiai iškart pasukdavo sienos link, tai dabar, atvirkščiai, jie stengiasi įpiršti mūsų broliui-lakūnui "oro mūšį". Jie žino, kad pas mus yra kuro deficitas ir todėl mes mažai skraidome. Pora daniškų F-16 priartėjo prie Rusijos sienos ties Tarano iškyšuliu. Rusų lėktuvai taip ir nepakilo. Tuomet danų lakūnas rusų kalba perdavė į eterį tokį tekstą: "Ruse, pasikelk, norisi su tavim pakariauti". Tolyn nuo Kaliningrado srities pastebimas vis didesnis oro pažeidėjų aktyvumas. 1995 m. palyginti su 1994 m. aktyvumas padidėjo 2,5 kartų. Iki gruodžio 31 dienos priešlėktuvinės gynybos radiotechnikos pajėgos aptiko ir palydėjo daugiau negu 70 tūkst. oro erdvės pažeidėjų. Iš jų karinių užsienietiškų lėktuvų - apie 2 tūkst. Dažniausiai teko lydėti vokiškus "Tornado" ir daniškus F-16. Nereti "svečiai" ir lėktuvai-žvalgai, tarp jų ir Didžiosios Britanijos. 1994 m. jie čia "lankėsi" 173 kartus, o 1995 m. - jau 249. Į METALO LAUŽĄ? Ramiojo vandenyno karinio jūrų laivyno pajėgų kreiseris "Novosibirskas", iki šiol buvęs vienas galingiausių Rusijos karinių lėktuvų-nešėjų, parduotas į Pietų Korėją, metalo laužui. Prieš tai tokio pat likimo susilaukė ir kreiseris "Minskas". Štai tokie faktai, artėjant 300-osioms Rusijos laivyno metinėms. SLAPTOJE OPERACIJOJE - LATVIŲ LAKŪNAI Penki Latvijos lakūnai Indijoje buvo suimti už dalyvavimą slaptoje operacijoje (iš jų pilotuojamo lėktuvo An-24 buvo numesti ginklai). Jie teigė, nieko nežinoję apie šią akciją. Įgula apgaule buvo įtraukta į šią avantiūrą ir priversta dalyvauti operacijoje, kurioje ekstremistams buvo atgabenta ginklų į Vakarų Bengalijos valstiją. Apie tai rašoma telegramoje, kurią Latvijos aviacijos kompanija "Latavio" nusiuntė Indijos valdžiai. Joje teigiama, kad didžiausia atsakomybė už šį incidentą tenka Naujosios Zelandijos piliečiui Kimui Deviui, kuris jėga privertė lakūnus gabenti ginklus ekstremistams. Lakūnai buvo pasirašę susitarimą su K.Deviu, vadovavusiu Honkonge įsikūrusiai aviacijos kompanijai. Lėktuvas turėjo atskristi į Bangladešo sostinę Daką ir vežioti ten krovinius. Dėl nesuprantamų priežasčių lėktuvas atsidūrė Pakistano Karačio mieste, iš kurio su ginklais nuskrido į Indiją ir juos ten numetė. Atgal į Karačį skrendantį lėktuvą Bombėjaus aerodrome nutupdė Indijos naikintuvai. Beje, pats K.Devis pabėgo ir pasislėpė. PAUKŠČIAI - PRIEŠ BOMBONEŠĮ Prancūzijoje sudužo branduolinį ginklą galintis gabenti bombonešis "Mirage 2000-N", kuris leisdamasis įskrido į paukščių pulką. Branduolinių ginklų lėktuve nebuvo. Abu lakūnai saugiai katapultavosi. RAKETINIUS DALINIUS GLOBOS VARVARA Strateginės paskirties raketinių dalinių karinės tarnybos posėdyje, skirtame raketininkų auklėjimo problemoms, pasisakė Maskvos ir visos Rusijos patriarchas Aleksejus II. Jis įteikė šv. kankinės Varvaros ikoną. Šv. Varvara dabar tapo dangiškąja Rusijos karinių raketinių pajėgų globėja. ANT PARAKO STATINĖS Baltarusijos gynybos ministerija susirūpino savo ginkluotės saugumu. Ji daug kartų viršija nedidelės nacionalinės armijos poreikius. Sandėliuose laikoma du trečdaliai ginklų. Beveik trečdalis aviabombų, raketinių sviedinių ir minų saugoma po atviru dangumi. Be to, daug ginkluotės jau paseno, todėl yra ypač pavojinga. Specialistų apskaičiavimais, šio "gėrio" saugumui užtikrinti reikia mažiausiai 120 mlrd. rublių. O pinigų, deja, nėra. Parengė psk. Vilma PRISEVIČIENĖ <doc> SU LŪŠIES ŽENKLU Kai kas iš krašto apsaugos nelabai mėgsta, kai kariais vadinami vidaus tarnybos dalinių pareigūnai. Jie, esą, priklauso Vidaus reikalų ministerijai, tegul pasivadina kokiu nors kitokiu žodžiu. Deja, "kitokio" žodžio mūsų kalbininkai dar nesurado ir, tiesą sakant, vargu ar verta jo ieškoti. Apsilankius vidaus tarnybos pirmame pulke Kaune kariška drausmė ir tvarka iš karto krenta į akis. Jau tuomet, kai 1991 metais pulkas susikūrė, jame tarnavo šauktiniai kareiviai. Dabar pulke jų yra 1170. Apie vaikinų, patekusių į vidaus tarnybos dalinius, tarnybą vertėtų pakalbėti atskirai. Jų kariška duona kaip diena nuo nakties skiriasi nuo tarnaujančiųjų krašto apsaugos struktūrose. Kasdien, kas valandą tokiam kareivėliui gali grėsti visai realus pavojus: juk už kalinimo įstaigos tvoros toli gražu ne avinėliai vaikšto. Be to, kai kalbėjausi su pačiais kareiviais, pastebėjau, kad šioje tarnyboje egzistuoja ir savotiška psichologinė problema. Mėnesį mokaisi, gauni į rankas automatą ir - į tarnybą. Dažnas su tuo automatu dar dorai elgtis nemoka. Ką jau kalbėti apie šaudymą. Šovinių trūksta, todėl šaudymo pratybos retos ir, ko gero, nelabai efektyvios. Manau, kad netgi man, žurnalistei, tenka šaudyti dažniau už eilinį kareivį. Sunku jaunam vaikinukui taip greitai apsiprasti su mintimi, kad jis saugo kalinius, dažnai recidyvistus, teistus už žmogžudystes. Galbūt tokiems kariams reikalingas ir psichologas, padedantis apsiprasti su nauja, neįprasta ir - pavojinga padėtimi. Pirmo pulko vadas Sergejus Madalovas, vadovaujantis pulkui nuo pat jo įkūrimo, pasakojo apie analogiškų tarnybų standartus visame pasaulyje. Kalinių maišto atveju vidaus tarnybos jėgas turėtų sudaryti 30 proc. priklausomai nuo kalinių skaičiaus. Tai minimalus procentas, pageidautina, kad jis būtų didesnis. O Lietuvoje?.. Du tūkstančius nuteistųjų Pravieniškėse saugo 150 kareivių. Žinoma, jei kyla maištas, keliamas ant kojų kone visas pulkas. Taip įvyko ir visai neseniai, Naujųjų metų naktį - kaliniai mėgsta daryti tokius "siurprizus". Laimė, šįkart maištas buvo greitai nuslopintas. Pridėkime dar, kad vaikinukai nėra profesionalai, o apyžaliai kareiviai, ir suprasime, kad tiek fiziškai, tiek psichologiškai tarnauti jiems tikrai nelengva. Artimiau su nuteistaisiais susiduria konvojuojantys kareiviai. Teko stebėti jų darbą. Vėlai naktį - tiksliau, jau paryčiais - iš Vilniaus pusės atbildėjo traukinys. Kareiviai - su kaukėmis, automatais rankose - sudarė gyvą koridorių tarp traukinio ir uždaro, grotuotais langais automobilio. Greta draskėsi šuo. "Vienas", - pasigirdo iš vagono. Išbėgo nuteistasis, dingo už automobilio durų. Tada iš ten - "vienas". Atrodytų, ką nors iškrėsti neįmanoma. Tačiau praėjusių metų įvykis, kai pabėgo kalinys, sužeidęs ar nušovęs lydinčiuosius, rodo, kad netikėtumų gali būti visada. Laimė, pirmo pulko kareiviams to dar nepasitaikė. Tačiau įtampa jaučiama visuomet. Su policijos kuopos kareiviais (taip, taip - yra ir tokia!) kalbėjomės vieni: karininkai pokalbyje nedalyvavo. Spauda dažnai rašo apie nestatutinius santykius kariuomenėje, todėl norėjau išpešti visą tiesą. Sutarėme, kad net pavardžių neminėsiu. Tačiau visi tvirtino vienu balsu: "Ne, nėra.", "Ne, mūsų kuopoje to tikrai nebuvo." Nors už liežuvio ir netempiau, komplimentų teko ir pulko karininkams, vadui. Gal ir išties posakis "Koks vadas, tokie ir kareiviai" visai ne iš piršto laužtas. Pulko kareivinėse vyksta remontas, todėl miegoti kariams tenka ankštokai susikimšus, dviaukštėse lovose. Tačiau, remontą baigus, bus laisviau. Maitina, sakė, neblogai. Dėl pinigų. "Ką rūkot, vaikinai?" "Astrą", ką daugiau." "Daugiau" neleidžia plona kišenė." O pinigų skyrininkams nereikia duoti, na, "duoklės"? Purto galvas: mūsų kuopoje - ne. Tik va atostogų retokai tenka parvažiuoti. Po to, kai viršūnėse buvo nuspręsta, kad kareiviai gali susimokėti už autobuso ar traukinio bilietus, ir "nėra ko čia jiems važinėti nemokamai", jau ne kiekvienas gali aplankyti tėviškę. Ypač tas, kurio šeima gyvena toliau. Minėjau, kad pulke yra policijos kuopa. Jai vadovaujantis Romas Laurušonis juokėsi: "Pusę dienos mes - kariai, kitą pusę policininkai." Po mūsų pasikalbėjimo kuopos kareiviai, jau "pavirtę policininkais", išvažiavo patruliuoti mieste. Anksčiau jie patruliavo kartu su tikrais policininkais, dabar gi pulkas turi savo teritoriją. Tą naktį kareiviai sulaikė du chuliganus, užpuolusius taksistus. Chuliganai pasirodė esą ne iš kelmo spirti - iš jų teko atimti peilį ir kovinį pistoletą. Gabenant vieną sulaikytąjį į nuovadą, žurnalistai ir pirmo pulko vyrai čiaudėjo, kosėjo ir trynė ašarojančias akis - taksistai užpuoliką buvo "pavaišinę" dujų užtaisu. Policijos kuopos kareiviai yra mokomi specialiuose policininkų kursuose. Ne vienam galbūt tai padės ir būsimąją profesiją pasirinkti. Tiesa, tie, su kuriais kalbėjau, sakė neisią dirbti į policiją. Tačiau iš ankstesnių pulko auklėtinių buvo ir kitaip mąstančių. "Palaukit, - sakė Romas Laurušonis. - Ir šitie kitaip kalbės. Kareiviai paprastai apsisprendžia tarnybos pabaigoje. O juk ir darbą rasti dabar sunku." Šventa teisybė! O čia, prašau, jau "iškeptas" policininkas. Vėliau galima ir į Policijos akademiją stoti. Arba, žiūrėk, pateks į policijos elitą - "Aro" rinktinę. Į ją renkami vyrai, jau tarnavę kariuomenėje arba dirbę policijoje. Pirmo pulko emblema - lūšies galva. Taigi ir kariai turėtų būti vikrūs, ištvermingi ir stiprūs - kaip lūšis. Atrodo, pulkas savo nelengvos tarnybos ženklą pateisina ir išsaugo jį nesuteptą. Lina BALTRUKONYTĖ Broniaus JABLONSKO nuotraukos <doc> MES - TIKRAS KOVOS PADALINYS Beveik dvi savaites Latvijoje, Adažių tarptautiniame taikos palaikymo mokymo centre, daugiau negu 400 trijų Baltijos šalių pėstininkų kuopų kareivių dalyvavo bendrose pratybose "Company Battle Camp". Tai pirmieji tokio pobūdžio mokymai, surengti pagal Jungtinių Tautų specialią programą. Pratyboms vadovavo plk. ltn. Allan'as Thomson'as iš Didžiosios Britanijos ir Baltbato štabo mokymo grupė. Kariai mokėsi šaudyti, rengti pasalas, manevruoti, dalyvavo 20 km žygyje. Kai kur sniego - iki juostos, užpustytos duobės ir grioviai pasalūniškai versdavo iš kojų žvalgus, nakties priedangoje artėjančius prie priešo vadavietės. Kaip čia susilaikysi nesusijuokęs, kai matai iš "spąstų" ropojantį draugą ar pats lendi iš sniego patalų tarsi pažadintas lokys iš savo migio. Tuo labiau kad tai - tik pratybų žygis, o grėsmingas priešas - tariamas. Tačiau ištvermės ir kovos dvasios vyrams reikėjo kuo tikriausios: dvi paras Adažių poligono miškuose teko mokytis "išgyvenimo atšiaurios žiemos sąlygomis" gudrybių. Visiems kariams teko ir stovyklą saugoti, ir patruliuoti, žvalgyti vietovę ir dieną, ir naktį, manevruoti, budėti prie nešiojamosios radijo stoties. Ryšys su vadaviete, su kitais užduotis vykdančiais būriais turėjo būti užmezgamas bet kurią akimirką, nes situacija pratybų rajone nuolat keisdavosi, "priešas" persigrupuodavo, atakuodavo arba rengėsi kontratakai tai viename, tai kitame "fronto ruože". Kiekvienas karys turėjo savarankiškai pasirūpinti savo trumpo poilsio ar miego sąlygomis (po ranka - gabalas palapinsiaustės, pušys ir sniego kalnai). Paryčiais žvalgų skyrius grįžo į stovyklavietę ir būrio vadui pateikė surinktas žinias apie priešo įtvirtinimus, postus, kitus atakai reikalingus duomenis. 10 val. 30 min. kariai nepastebimai priartėjo prie numatyto objekto ir pakilo į mūšį. Po valandėlės jie susės į sunkiuosius automobilius ir grįš į kareivines, išsidžiovins drabužius, pavalgys karšto maisto, patogiau pailsės. Ir vėl - į mokymus. Juose dalyvavo ir 120 Lietuvos kareivių - nacionalinės kuopos eilinių, kuriuos parengė 33 mūsų instruktoriai, Adažių senbuviai, čia ir Ruklos mokymo centre visus metus mokyti užsienio specialistų (danų, britų, norvegų, suomių, švedų, amerikiečių). Per pratybas jie atidžiai stebėjo, kaip savo žinias ir įgūdžius naujokų mokyme panaudoja mūsų karininkai bei puskarininkiai. - Lietuviai, pasirengę tikrai neblogai, - sakė "Kario" spec. korespondento užkalbintas, ką tik dviejų parų žygį baigęs vyr. ltn. Albertas Kondrotas (beje, jo pasakojimu ir pradėtas šis straipsnis). - Galiu drąsiai teigti, kad esame visiškai kovos padalinys, galintis apginti save ir kitus. Kol kas tik to ir mokome kareivius. Apie taikos įvedimo operacijas dar anksti šnekėti. Tai bus vėlesnis pasirengimo etapas. - Per du mėnesius Ruklos poligone iššaudėme 160 tūkst. šovinių, - draugui pritarė viršila Algis Balionis. - Dabartinėmis sąlygomis tai tikrai neblogai. Taigi nėra ko skųstis. Įgūdžių įgavome. Ir šiose pratybose yra neblogų galimybių kovos pasirengimui tobulinti. Veltui laiko neleidžiame. Viršila Rolandas Valiokas - atsakingas už Baltbato autoūkį. Šiuo metu batalione yra 90 amerikinių džipų, du "Volvo" automobiliai, skirti medicinos reikalams. Džipai pagaminti 1986 m., laikyti rezerve. Jais važinėti išmoko visi būsimieji instruktoriai, tačiau dabar džipus leidžiama vairuoti tik tiems, kurie turi vairuotojo teises. Šie automobiliai specifiški, labai jautrūs, neįgudę vairuotojai greitai gali pakelti keturis ratus į dangų. Kol kas kiekvienai kuopai skirta po šešis džipus (būrių vadams, instruktoriams). Kuro problemų, pasak vrš. R.Valioko, dar nebuvo nė karto. Pasibaigus pratyboms, dalis kuopos instruktorių dar keturias savaites Latvijoje mokysis taikdarių operacijų, kiti kuopos kariai tęs užsiėmimus Rukloje. Nuo kovo 4 d. Lietuvos karo akademijoje bus rengiami trijų mėnesių anglų kalbos kursai, kuriuose dėstys ir užsienio specialistai. Nuo rugpjūčio 19 d. - vėl mokymai Rukloje. Per liepos mėnesį bus galutinai suformuota nacionalinė kuopa. Iki gruodžio 13 d. jie mokysis anglų kalbos ir karinio pasirengimo. Nuo 1997 m. sausio 13 d. iki liepos 4 d. vyks Baltbato štabo ir aprūpinimo kuopos karių mokymas. Šis periodas mūsų kariams žada būti įdomiausias - beveik visą laiką jiems teks stažuotis užsienio šalyse (medikus rengs Suomijoje, inžinierius - Švedijoje, karo policininkus - Danijoje). Pagal Baltbato projektą kariai kontraktus pasirašyti privalės mažiausiai trejiems metams. Jų minimalus atlyginimas - 750 Lt. Vidutinis - 1200 Lt. Misijos metu - 2250 Lt (minimalus) ir 3500 Lt (vidutinis). Deja, krašto apsaugos struktūrų finansinis aprūpinimas iki šiol šlubuoja abiem kojom, todėl net mūsų taikdariams neretai atlyginimus moka gerokai pavėluotai. Tai skausminga problema, ypač taikdario, išvykusio į misiją, šeimai. Nelengva ir jam. Kai žinai, kad tavo vaikams bet kurią dieną gali pritrūkti maisto, apie taikos palaikymą svetimoje šalyje nelabai ir galvosi. Pasiūlymus dėl tolesnės Baltbato ateities trijų šalių atstovai pateikė Baltbato valdymo komitetui, svarsčiusiam su tuo susijusius įvairius projektus Kopenhagoje. Pasak KAM sekretoriaus Valdemaro Sarapino, jau galvojama ne tik apie nacionalines kuopas, o apie savus taikdarių batalionus. Jų sukūrimui reikėtų didžiulių lėšų. Lietuvai ir kitoms Baltijos šalims sustiprėjus ekonomiškai, pasaulis galbūt išgirstų ir apie mūsų šalių taikos palaikymo arba taikos įvedimo brigadą. Bet tai - ateities vizija, o jau šių metų rugpjūčio mėnesį Baltbato nacionalinės kuopos turės progos parodyti, ko išmoko pratybose. Jos atliko misiją šiaurės šalių batalionų sudėtyje, išvyks į neramiuosius pasaulio regionus. Kazimieras BUDRYS Vrš. Tado DAMBRAUSKO nuotraukos <doc> MIRĖ PRANAS SAKALAUSKAS Sausio 30-osios rytą širdies priepuolio ištiktas mirė ilgametis LKV Sąjungos "Ramovė" Sidnio skyriaus Australijoje Garbės narys Pranas Sakalauskas, kilimo iš Tirkšlių, Mažeikių apskrities (gimė 1916 12 20). Įsteigus Sidnio skyrių Pranas ėjo įvairias pareigas valdyboje, ne tik ramovėnų, bet ir kitų bendruomenės organizacijų. Pašlijus sveikatai, iš paskutinių pareigų (Pensininkų klubo "Neringa" pirmininko) turėjo pasitraukti. Iš ryškiausių velionio Prano darbų galima paminėti jo suorganizuotą Sidnio Lietuvių chorą "Daina". Šis choras skambėjo vis garsiau, žinoma jis ir šiandien, jau Australijoje gimusių dirigentų valdomas. Pranas, atlikęs dvejų metų privalomą sutartį, su savo žmona Marija sukūrė Moterų kirpyklų tinklą. Dar bolševikmečio laikais prie didžiulio universaliosios parduotuvės pastato, kuriame jis turėjo dvi kirpyklas, visam laikui iškėlė Lietuvos trispalvę. Už savo gilų patriotizmą 1943 m. gruodžio mėn. buvo areštuotas nacių ir išvežtas į Rotenburgo koncentracijos stovyklą. Kai šią vietovę užėmė amerikiečiai, Pranas buvo išlaisvintas. Po gedulingų pamaldų Lidcombe bažnyčioje velionio karstas su ramovėnų garbės sargyba buvo palydėtas į šeimos kriptą Liverpool kapuose. Velionis Pranas buvo tarnavęs Lietuvos aviacijoje ir išėjęs į atsargą puskarininkiu. Po ilgo gyvenimo ir audringų metų, mielas Pranai, ILSĖKIS RAMYBĖJE. Antanas KRAMILIUS OAM JP skyriaus sekretorius <doc> TARNYBA - IR DIENĄ, IR NAKTĮ Į "Kario" klausimus atsako Krašto apsaugos ministerijos Transportavimo tarnybos viršininkas pulkininkas leitenantas Algirdas JURKEVIČIUS - Per parą sausumos keliais, jūra ir oro erdve per Lietuvos teritoriją pervežama tūkstančiai tonų įvairiausių krovinių. Apie 1,3-1,5 proc. bendro srauto judėjimą kontroliuoja Jūsų, Tamsta viršininke, vadovaujama tarnyba, beje, prieš metus reorganizuota. Gal galėtumėte priminti "Kario" skaitytojams šios tarnybos įkūrimo ir vystymosi etapus? - Dar 1993-iaisiais prie Civilinės saugos departamento buvo įsteigta Karinių ir pavojingų krovinių pervežimų inspekcija, kurios pagrindinis uždavinys - Rusijos kariuomenės išvedimo iš Lietuvos Respublikos organizavimas. Dirbome praktinį juodą darbą. Ir dieną, ir naktį. Rusijos kariuomenės dalinius, išvykstančius iš Lietuvos, aprūpinome geležinkelio vagonais. Buvo operatyviai formuojami kariniai ešelonai ir transportai, kad svetima kariuomenė be didesnių sunkumų ir incidentų nustatytu laiku išvyktų iš mūsų šalies. Daug dėmesio skyrėme transporto srauto iš Karaliaučiaus į Rusiją ir atgal kontrolei, iš Vokietijos (per Mukraną, Klaipėdą, tranzitu per Lietuvą) išvedamai rusų kariuomenei. Inspekcijos veikla aprėpė visą Respublikos teritoriją, visus pasienio perėjimo punktus. Jokių pretenzijų inspekcijai nebuvo reiškiama, į mūsų tarnybos darbą tuometinėje situacijoje nesikišo ir politikai. O problemų tada tikrai buvo nemažai. Ypač stigo šiam specifiniam darbui pasirengusių žmonių. Buvo iniciatyvių, tačiau be reikiamo išsilavinimo darbuotojų, iš kurių didesnės pagalbos, žinoma, negalėjai tikėtis. Man teko iš karto mokyti juos dirbti. Didelė kadrų kaita buvo neišvengiama. Vieni neišlaikė darbo tempo, įtampos, kitiems trūkdavo elementariausios drausmės supratimo. Visada norėjau, kad mums skirti mokesčių mokėtojų pinigai būtų pateisinti. Rengiant specialistus daug padėjo mūsų geležinkelininkai, Lietuvos avialinijų darbuotojai. - Tamsta viršininke, vadovauti Transportavimo tarnybai jūs buvote paskirtas, matyt, neatsitiktinai. Kokia Jūsų patirtis šioje srityje? Papasakokite trumpai apie save, savo šeimą. - Gimiau 1948 m. Švenčionių rajone. Baigiau Vilniaus geležinkelių technikumo automatikos ir ryšių specialybę. Po to tarnyba kariuomenėje. 1970 m. Baikonūre tapau karininku. Tobulinimosi kursai, Leningrado Užnugario akademijos transporto fakultetas(1983 m.). Daug naudingos patirties įgavau Alma Atoje. Darbas buvo labai sunkus. Įsivaizduokite: apie 20 tūkst. kilometrų geležinkelio, daug karinių poligonų su jiems reikalinga technika ir įranga, priešlėktuvinės gynybos sistemos, nuolatinės statybos. Tai reiškia, kad krovinių pervežimas šiame regione buvo labai intensyvus, operatyvinis transporto judėjimo valdymas ypač sudėtingas. Per parą pravažiuodavo apie 500-600 karinių ešelonų ir transportų su karo kroviniais, specialia kosmoso tyrimo ir kitokia įranga. Zviozdograde - įslaptintame mieste - susipažinau su ten tarnaujančiais lietuviais. Visi jie šiltai kalbėdavo apie Lietuvą, svajodavo apie Tėvynės ateitį. Lietuviai karininkai buvo labai geri savo srities specialistai. Ypač tai pasakytina apie Antaną Petronį - intelektualų, apskritai gerą žmogų, kosminės elektronikos ir palydovinės technikos specialistą. Deja, jo patirties, jo rankų Lietuvai neprireikė. Tiksliau - ne Lietuvai, o tiems, kurie tendencingai vertino toli nuo Tėvynės dirbusius karininkus. Aš pats visada norėjau tarnauti Lietuvoje, bet gauti tokį leidimą tada sunkiai galėjai tikėtis. Negavau ir aš. 1985-1988 metais su šeima atsidūriau Baltarusijoje, Gomelyje. Teko dalyvauti Černobylio atominės elektrinės avarijos padarinių likvidavimo operacijose. Tarnybą baigiau Gardine, armijos karinių susisiekimų tarnybos viršininku. Beje, per garsiuosius įvykius Lietuvoje man buvo pasiūlyta vykti į Lietuvą. Atsisakiau, norėjo, kad aš stočiau į kitą barikadų pusę negu visa Lietuva. Čia grįžau 1992 metais, o nuo 1993-iųjų sausio mėnesio dirbau Civilinės saugos departamento direktoriaus pavaduotoju - Karinių ir pavojingų pervežimų vyriausiuoju inspektoriumi. Pernai sausio mėnesį mūsų tarnyba buvo reorganizuota, išplėsta, atskirta nuo CSD. Na, o apie savo šeimą galiu pasakyti tiek: žmona Nadežda ir vyriausiasis sūnus Darius dirba krašto apsaugos sistemoje, kitas sūnus Algimantas - moksleivis. - Įsižiebus karui Čečėnijoje kai kurie Seimo nariai, kiti politikuojantys veikėjai skelbė pareiškimus, piktindamiesi, kad per Lietuvos teritoriją Rusija gabena karo techniką, sprogmenis, karinius dalinius į Čečėniją. Atseit tam kelio neužkertanti Lietuva padeda okupantams naikinti čečėnų tautą. Žinoma, kontroliuoti mūsų šalies oro erdvės pažeidėjus, patikrinti lėktuvais gabenamus krovinius galimybių turėjome mažai. Menkos jos ir šiuo metu, kol dar nėra iki galo sukurta oro erdvės kontrolės sistema. Bet nemažai minėtų krovinių buvo pervežama per Lietuvą geležinkeliais. Ar buvo galima sustabdyti tą srautą? Ką galėtume atsakyti į tuos kaltinimus - ar jie pagrįsti, ar čia slypi kitokie dalykai? - Niekas negali žinoti, kas įvyks kitose valstybėse po kelių mėnesių. Rusijai leidimas tranzitui buvo duotas. Antra vertus, karo specialistai, manau, žino, kad aplink pačią Čečėniją yra išdėstyta namažai Rusijos karinių sandėlių, kuriuose sukaupta daugiau, negu reikia įvairios ginkluotės, šaudmenų, sprogmenų ir t.t. Noriu pabrėžti dar vieną dalyką: kai iš tokios militarizuotos zonos, kaip Karaliaučius, yra gabenama karo technika, ginklai, perdislokuojami kariniai daliniai, tai Lietuvoje turėtų būti vertinama teigiamai. Beje, iš ten išvežti sprogmenys buvo sandėliuojami po visą Rusiją. Dėl tranzito sukeltas triukšmas, manau, kažkam buvo reikalingas politiniam kapitalui kaupti. Manęs dažnai klausia, ypač žurnalistai, kokie kroviniai iš tos ar kitos valstybės gabenami per Lietuvos Respublikos teritoriją. O juk žinome, kad ir pas mus, ir gretimų valstybių kriminogeninė situacija yra labai bloga. Skelbti informacijos apie pavojingus krovinius neturime teisės. Mes privalome saugoti karo krovinį gabenančios valstybės paslaptį. Beje, mūsų tarnyba vykdo ir kitas ypač atsakingas užduotis, branduolinio kuro kontrolę, jo apskaitą, kontroliuoja ne tik Rusijos, bet ir kitų valstybių, pavyzdžiui, JAV, Danijos, Švedijos krovinių humanitarines siuntas. - Ar pervežant karo ir pavojingus krovinius buvo incidentų, avarijų, krovinio pagrobimų ar jo, sakykime, išmetimo mūsų šalies teritorijoje atvejų? - To nebuvo nustatyta. Tokie traukiniai Lietuvoje beveik nestovi. Svarbius krovinius nuo sienos iki sienos lydi dviguba ginkluota apsauga - krovinį gabenančios šalies ir mūsų. Tai daroma neatsižvelgiant nei į paros laiką, nei į poilsio dienas ar šventes. Kenoje ir Kybartuose geležinkeliais vežamą krovinį tikrina mūsų specialistai. Buvo atvejų, kai per Lietuvą ketinta pervežti krovinį be mano leidimo, be kitų reikalingų lydraščių. Traukinius siųsdavome atgal. Žinoma, atsirasdavo triukšmaujančiųjų. Tačiau po kurio laiko jie atvėsdavo, susitvarkydavo dokumentus ir - incidentas baigtas. Tiesa, teko Maskvos pareigūnams paaiškinti, kad mes reikalaujame ir reikalausime vykdyti mūsų valstybės įstatymus. Yra 1994 m. spalio 3 d. Seimo patvirtintos "Užsienio valstybių pavojingų ir karinių krovinių vežimo per Lietuvos Respublikos teritoriją taisyklės". Šiuo dokumentu privalu vadovautis visiems. Suprato. Mūsų tarnybos kontrolės sistema yra pakankamai aukšto lygio. Nuolat stebimas pavojingo krovinio judėjimo grafikas, minučių tikslumu apskaičiuojamos jo "siūlės", derinama su geležinkelio tvarkdariais. Informacija surenkama teletaipu, kompiuteriniu ryšiu. Viskas užfiksuojama. Pernai budėtojų, "pramiegojusių" krovinį, pas mus nebuvo, tikiuosi, kad neatsiras tokių ir šiais metais. Galbūt "Kario" skaitytojams bus įdomu tai, kad už vieną pervežamo krovinio toną mums mokama apie penkis dolerius. O tokių krovinių per metus būna ne vienas šimtas tūkstančių tonų. Už karinius traukinius buvo atsiskaitoma laiku. - Ar per Jūsų vadovaujamos tarnybos gyvavimo laikotarpį buvo išspręsta kadrų problema, ar pakito specialistų rengimo galimybės? - Transportavimo tarnybos kolektyvo dauguma - tai aukštąjį išsilavinimą turintys darbuotojai. Tiesa, ne visi mums skirti etatai dabar yra užpildyti. Sunku rasti žmonių, kurie ir norėtų pas mus tarnauti, ir atitiktų mūsų tarnybos reikalavimus. O dirbti čia tikrai nėra lengva. Pagal Darbo sutarties įstatymą žmonės per mėnesį apie šimtą valandų dirba virš normos. Tačiau kariai yra kariai. Jiems tenka nuolat priimti atsakingus sprendimus, nuolat būti pasirengusiems įvairioms situacijoms. Būtinas atitinkamas ir fizinis pasirengimas. Į tai atsižvelgiame, priimdami naujus darbuotojus. Per bandomąjį laikotarpį darbuotojas privalo išlaikyti Lietuvos kariuomenės vado patvirtintus fizinio pasirengimo normatyvus. Mūsų ir vyrai, ir moterys nuolat sportuoja. Juos galite pamatyti besitreniruojančius manieže, Vingio parke. Iš pradžių moterys piktinosi, protestavo dėl to. Po trijų treniruočių jau teigė: "O, kaip mes pajaunėjome!". Jeigu nori nešioti kario uniformą, privalai būti pasitempęs, gyvesnis, judresnis negu civiliai. Daugelis tai suprato. Pas mus nerūkoma. Atsisveikiname su tais, kurie į tarnybą atvyksta "sušilę". Apskritai siekiame, kad Transportavimo tarnyba būtų viena geriausių krašto apsaugos sistemoje. Mūsų darbuotojai mokosi Karo akademijoje, Puskarininkių mokykloje, tobulinasi užsienio šalyse. Beje, pernai pagal "Partnerystės vardan taikos" programą Vokietijoje, NATO karinėje bazėje, vykusiose pratybose mūsų atstovai užėmė antrąją vietą. Tai geras Lietuvos specialistų pasirengimo įvertinimas, gerokai nustebinęs kitų šalių atstovus. Tiesa, dar ne vienam iš mūsų reikėtų daugiau pasimokyti anglų kalbos. Tam tikslui tarnyboje rengiami anglų kalbos kursai. - Dėkoju už pokalbį. Sėkmės Jums! Kalbėjosi Kazimieras BUDRYS Kęstučio JURELĖS (ELTA) nuotrauka Karo krovinys - Lietuvos Respublikos teritorijoje <doc> SPECIALIOSIOS PASKIRTIES KARIAI - PROFESIONALAI Kai išgirstame kalbas apie specialiosios paskirties padalinius, tuoj prisimename šaunius vyrus iš kovinių kino filmų, supermenus, dėvinčius margus kombinezonus, nuo galvos ligi kojų apsikarsčiusius įvairiausiais ginklais ir galinčiais įveikti didžiausią gaują nusikaltėlių. Realiame gyvenime viskas atrodo kitaip. Spauda specialiųjų padalinių karius aprašo kaip negailestingus, žiuarius robotus, užprogramuotus žudyti. Taip, ne paslaptis, kad amerikiečių specialieji padaliniai dalyvavo Vietnamo kare, o sovietų - Angoloje ir Afganistane. Negalima painioti žvalgybinių-diversinių ir desantinių šturmo padalinių su pasienio, policijos, vidaus kariuomenės ar saugumo organų specialiaisiais padaliniais. Pirmieji veikia kariuomenės sudėtyje, o kare kaip kare - ir kraujas, ir žiaurumas, ir griuvėsiai. Nereikia pamiršti, kad armijos padaliniai, veikiantys toli priešo teritorijoje, gelbsti savo kariuomenės paprastų karių gyvybes. Aišku, nukaudami priešo kareivius. Antrieji skirti kovai su terorizmu - ir politiniu, ir kriminaliniu. taip pat jie ieško sprogmenų metro, aerouostuose, geležinkelio stotyse ir kitose žmonių masinio susibūrimo vietose. Galima įsivaizduoti, kas nutiktų, jei teroristai užgrobtų atominius objektus (užtenka prisiminti Černobylio avarijos rezultatus). Žinoma, tokių padalinių specialistus būtų galima pakeisti neprofesionalais, bet tada lietųsi kraujas ne tik nusikaltėlių, bet ir įkaitų, ir tų, kurie juos stengiasi išlaisvinti. Pavyzdžių daug. 1985 m. Egipto aviakompanijos lėktuvą, skrendantį iš Atėnų į Kairą, užgrobė teroristai. Jie buvo ginkluoti pistoletais ir granatomis. Dar skrendant jie nušauna penkis keleivius - du izraeliečius ir tris amerikiečius. Lėktuvas nusileidžia Maltos saloje. Čia lėktuvą šturmuoja egiptiečių policininkai. Žūsta 60 žmonių. 1986 m. Užgrobiamas lėktuvas Boing-737, skrendantis į Bombėjų. Šiame lėktuve skrido 400 keleivių. Karačo aerouoste lėktuvą šturmuoja pakistaniečių policija. Žūsta 17 keleivių, 98 sužeisti. 1988 m. Vieščiavo kariniame aerouoste (Leningrado sritis) užgrobiamas lėktuvas TU-154. Jį atakuoja skubotai surinkta šturmo grupė. Žūsta 9 žmonės (tarp jų - 5 nusikaltėliai), 19 sužeista. Sąrašą galima būtų tęsti toliau, bet ir taip viskas akivaizdu. Koks tikslas išlaisvinti įkaitus, jeigu per operaciją jie nukaunami. Paprasčiau būtų atvaryti tanką ar porą šarvuočių ir sunaikinti visus - teroristus, įkaitus, ir tuos, kas atsitiktinai buvo įvykio vietoje. Išvada: sustabdyti įvairius teroristinius aktus bei išlaisvinti įkaitus turi tik profesionalai. 1973 m. VFR buvo pirmasis pasaulyje sukurtas specialiosios paskirties padalinys kovai su terorizmu. Tai garsusis GSG-9. Susijungus Rytų ir Vakarų Vokietijoms, buvo suformuoti dar du padaliniai (GSG-10 ir GSG-11). 1977 m. JAV sukurtas antiteroristinis padalinys "Delta". Suomijoje parengiamas būrys "Čeperi", Izraelyje - "Sairet Maskal", Japonijoje - "Kitodai", Ispanijoje - "GAL", Belgijoje - policijos greitojo reagavimo specialusis eskadronas ir t.t. Turbūt mažai pasaulyje šalių, kurios neturėtų nors nedidelio profesionalų padalinio kovai su terorizmu. Tokius padalinius turėjo ir SSRS. 1974 m. V.Andropovo įsakymu SSRS KGB sistemoje sukurtas antiteroristinis padalinys "A" (po 1991 m. rugpjūčio įvykių žurnalistai pakrikštijo "Alfa"). Šį padalinį iš pradžių sudarė 30 kareivių ir praporščikų. Visi jie turėjo aukštąjį arba vidutinįjį specialųjį išsilavinimą. Tai pirmūnai, sporto meistrai ir kandidatai į sporto meistrus, Maskvos KGB valdybų čempionai. Nors padalinys "A" buvo skirtas kovai su terorizmu, jam dažnai tekdavo vykdyti ir kitokias operacijas, pavyzdžiui, armijos mokymuose, tarpnacionalinių konfliktų vietose (Amino rūmų šturmas Kabule). Jie netgi saugojo Lefortovo kalėjimą, kai ten buvo laikomi GKČP nariai. Po SSRS žlugimo šį padalinį ne pagal paskirtį naudodavo dar dažniau. 1991 m. rugpjūtį "A" padalinį bandė priversti šturmuoti Baltuosius rūmus Maskvoje. 1993 m. rugsėjo mėn. tą patį pasiūlė padaryti KGB padaliniui "Vimpel", susikūrusiam 1981 m. slaptų operacijų vykdymui už SSRS ribų. Po šių įvykių "Vimpel" iširo, o "A" padalinio specialistai saugojo Rusijos prezidentą ir kitus aukštus pareigūnus. Po 1993 m. rugsėjo mėn. iširo ir Rusijos vidaus kariuomenės specialiosios paskirties batalionas "Vitez". Prie buvusios SSRS specialiosios paskirties padalinių galima priskirti ir Rusijos vidaus kariuomenės atskirąją "Dzeržinskio motošaulių diviziją. Šios divizijos batalionų kareiviai, seržantai, praporščikai ir karininkai ant rankovių nešioja antsiūvus su vilko, meškos, panteros ir erelio atvaizdais. Jie siunčiami į tarpnacionalinių konfliktų vietas, ieško ir išlaisvina įkaitus, nuginkluoja nusikaltėlių gaujas, patruliuoja, ieško iš kalėjimų pabėgusių nuteistųjų, dalyvauja ginkluotų nusikaltėlių sulaikymo operacijose, malšina maištus kalinimo įstaigose. Baltarusijoje panašias užduotis atlieka vidaus kariuomenės specialiosios paskirties batalionas. Be jo, yra ir VRM specialusis būrys "Almaz" bei neseniai pasieniečių sukurta AAVT (atskiroji aktyvių veiksmų tarnyba), ir saugumo padalinys. RYGA. "ŽALIOSIOS BERETĖS" Šis padalinys sukurtas 1992 m. lapkričio 26 d. Latvijos ministrų kabineto potvarkiu. Padalinio pagrindas buvo sudarytas iš Latvijos vidaus reikalų ministerijos vadovybės apsaugos tarnybos 3-iosios kuopos karininkų ir karininkų-padėjėjų (atitinka Rusijos praporščiko laipsnį). 1993 m. gegužės mėn. jame jau tarnavo kelios dešimtys žmonių, tarp jų - 13 karininkų. Padalinio struktūrą sudaro valdymo, šturmo, snaiperių, sprogdintojų (prie jų 3 kinologai su šunimis), alpinistų ir vairuotojų bei mokomoji grupė. Kiekvienoje jų yra po kelis minėtų grupių atstovus (išskyrus mokomąją). Pamainos kariai 24 val. budi kovos parengtyje ir bet kada į įvykio vietą atvyksta per 10 min. ir greičiau. Reikalui esant visas padalinys, išskyrus atostogaujančius ir ligonius, gali būti surinktas ne vėliau kaip per 3 val. Padalinio amunicija ir ginkluotė daugiausia sovietų gamybos: pistoletai PM ir APS, automatai AKSU-74 ir kulkosvaidžiai RPK-74, snaiperių šautuvai SVD, granatsvaidžiai GP-25 ir RPG-7, karabinai KS-23, skirti šaudyti su specialiaisiais šaudmenimis. Taip pat turima analogiškų JAV gamybos karabinų "Mevrik", izraelietiškų pistoletų - kulkosvaidžių "Mini-Uzi" ir "Mikro-Uzi". Yra komplektas naktinio matymo prietaisų ir taikiklių. Iš sprogstamųjų medžiagų - trotilas ir plastitas standartiniuose amerikietiškuose įpakavimuose. Iš apsauginių priemonių naudojami šalmai "Sfera", neperšaunamos (apsauginės) liemenės "Orech" ir "Kora", kariškos dujokaukės. Kol kas latviams trūksta šiuolaikinių sprogmenų paieškos prietaisų, jų transportavimo ir sunaikinimo technikos, autotransporto, ryšių priemonių bei kompiuterinės įrangos. "Žaliosios beretės" turi du malūnsparnius MI-2, kuriais greitai nuskrenda į bet kurią Latvijos vietą. Valdymo grupė naudojasi kompiuteriu, į kurio atmintį įvestos įvairių tipų pastatų schemos, vyriausybės rezidencijų, ambasadų, kitų svarbių objektų planai, žinios apie transporto priemones, eksploatuojamas respublikos teritorijoje. Su šiuo kompiuteriu renkami duomenys apie teroristus, apie įvairius sunkius nusikaltimus, sprogdinimus, žmonių pagrobimo atvejus. 1995 m. pavasarį žalias beretes nešiojo tik vienas trečdalis padalinio karių. Teisę ją dėvėti reikia užsitarnauti. O tam būtina ištarnauti padalinyje ne mažiau kaip 6 mėn., dalyvauti keliose kovos (arba mokomosiose kovinėse) operacijose ir išlaikyti atitinkamus egzaminus. Tokie egzaminai rengiami du kartus per metus. Tikrinama jėgos pratimai, plaukimas, sprintas, šokinėjimas su šokdyne, apsivilkus neperšaunamą liemenę ir laikant rankose ginklą, kūlversčiai ir persivertimai, 20 km bėgimas, kovo savigyna, šaudymas iš automato ir pistoleto. Sukurtas įskaitų sistema iš kiekvieno anksčiau išvardinto dalyko. Egzaminai sudėtingi, ne kiekvienas sugeba iš pirmo karto juos išlaikyti. Kandidatus iš įvairių Latvijos policijos padalinių atrenka padalinio vadovybė. Vadus domina jų sveikata, psichologiniai ir moraliniai duomenys, profesinės žinios ir gabumai, tarnyba, kolegų iš buvusių darboviečių nuomonė, kandidato šeima, giminės ir net artimiausi draugai. Atrinkti vyrai 6 mėn. siunčiami į mokomąją grupę. Pagrindiniai čia dėstomi dalykai - specialiųjų operacijų taktika, šaudyba, kovos savigyna, bendras ir specialusis fizinis parengimas, trijų savaičių greitosios pagalbos sanitarų kursai. Padalinyje labai geri snaiperiai. Ne rečiau kaip vieną kartą per 4 dienas visi kariai atlieka specialius pratimus su jiems skirtais ginklais, 4 val. šaudo į nejudančius ir judančius taikinius iš įvairių padėčių, iš eigos. Kovos savigynos treniruotės vyksta vieną kartą per keturias dienas (po 3 val.). Instruktoriai - irgi padalinio kariai. Trys iš jų turi 3-čią karatė daną, vienas - buvęs Rygos kikbokso čempionas. Kartą per savaitę vyksta užsiėmimai pagal specialybę snaiperiams, šturmo grupei, sprogdintojams, alpinistams ir vairuotojams. Rengiami dviejų arba trijų dienų kursai, kuriems vadovauja kvalifikuoti užsienio šalių specialistai. 1993 m. SAT (speciali aviadesanto tarnyba) darbuotojai surengė trijų dienų seminarus apie snaiperių ir užpuolimo grupių veiklą. Su antiteroristine veikla supažindino du išėję į atsargą "Deltos" kariai. Užmegzti ryšiai su Lietuvos "Aro" bei Estijos kovos su terorizmu padaliniais. Taktikos mokomasi administraciniuose ir gyvenamuosiuose pastatuose, lėktuvuose, autobusuose, traukiniuose, elektrinėse ir kitokiuose objektuose. Daug dėmesio skiriama pratyboms centriniuose Rygos kalėjimuose. Vykdomos pratybos Latvijos ministrų kabinetuose ir kituose strateginiuose objektuose. Nuo 1995 m. į parengimo programą įeina ir šuoliai su parašiutais. Kiekvienas karys per metus turi atlikti ne mažiau kaip tris šuolius su parašiutu. Reikėtų paminėti dar vieną mokymo etapą, tai ekskursijos į morgą. Ne visi stiprūs ir sportiški kariai gali žiūrėti į lavonus, kraują, skrodimus. Jie pratinami nebijoti lavonų, kruvinų kūnų, specifinių kvapų. Padalinys turi įsigijęs pistoletų ir šautuvų "Peintbolo" žaidimui (tai šaudymas dažančiais kamuoliukais). Vienas toks pistoletas kainuoja apie 100 JAV dolerių, o vienas šūvis - apie 5 centus. Šio padalinio kariai ne tik mokosi, budi, bet ir dalyvauja įvairiose akcijose, pavyzdžiui, sulaikant labai pavojingus ir ginkluotus nusikaltėlius, nelegalius migrantus. Kariai saugo ir valstybės svečius, tarp kurių, beje, buvo JAV prezidentas, Švedijos karalius, Portugalijos prezidentas ir kiti aukšti pareigūnai. "Žaliosios beretės" neretai vyksta pagelbėti ir pasieniečiams. Per dvejus su puse padalinio egzistavimo metų nė vienas karys nežuvo. Žinoma, buvo išmuštų dantų, sulaužytų pirštų, mėlynių ir gumbų. 1994 m. liepos 12 d. narkomanas šizofrenikas, ginkluotas pistoletu, įsiveržė į vaistinę Rygos centre, įkaitais paėmė dvi moteris ir reikalavo narkotikų, pinigų ir transporto. Vaistinės pastatas - senovinis, jo sienos masyvios. Langų į patalpą, kurioje tūnojo teroristas, nebuvo. Be to, bet kuriuo momentu jis galėjo pradėti šaudyti. Į įvykio vietą atvyko budinti "Žaliųjų berečių" pamaina. Per 3 val. buvo įvertinta situacija, pasikalbėta su teroristu, sudarytas planas. Po to trijų sekundžių šturmas iš dviejų pusių (pro užmūrytą langą ir duris). Ir štai narkomanui ant rankų uždėti antrankiai, jau šiek tiek atsigavo po patirto šoko įkaitės, o vyrukai su šalmais ir neperšaunamomis liemenėmis sėda į seną "rafiką", ir važiuoja į savo bazę. Psk. Tadas JURUKONIS <doc> Savanoriškojoje krašto apsaugos tarnyboje MJR. BRONISLOVAS JUOZAITIS - NAUJAS SKAT VADAS Plk. ltn. A.Pociui išvykus mokytis į Vokietiją, Krašto apsaugos ministro įsakymu Savanoriškajai krašto apsaugos tarnybai vadovauja mjr. Bronislovas Juozaitis. Mjr. B.Juozaitis gimė 1945 m. Panevėžio apskrityje. Yra baigęs Kauno kūno kultūros institutą. 1990 m. atėjo į besikuriančią krašto apsaugą. Nuo pirmųjų dienų iki naujojo paskyrimo vadovavo Panevėžio savanorių rinktinei. Apdovanotas Sausio 13-osios, Savanorio kūrėjo medaliais, Atminimo ženklu. Vedęs, dukra - studentė, sūnus - moksleivis. Po oficialaus pristatymo SKAT štabe, pasiteiravau mjr. B.Juozaičio, su kokiomis mintimis ir sumanymais pradeda šį sudėtingą darbą. - Aš visą laiką dirbau rinktinėje, todėl rinktinių rūpesčius, eilinių savanorių gyvenimą žinau neblogai. Norėčiau, kad ir štabas daugiau dėmesio skirtų padaliniams, eiliniams savanoriams. Ypač tai svarbu šiuo laiku, kada visko trūksta, prastas finansavimas, materialinis aprūpinimas. Užsiėmimai, mokymai vyksta, tačiau kokia kaina, kiek sunkumų tenka įveikti. Štabo darbuotojai turėtų dažniau buvoti rinktinėse. Problemų daug, jas reikia spręsti bendromis jėgomis. Nauju Panevėžio rinktinės vadu paskirtas mjr. Antanas Pranskūnas. Vrš. Rimanto BAGDONO nuotraukoje: mjr. Bronislovas Juozaitis ŽIEMA RAUDONDVARYJE Vilniaus savanorių rinktinės Mokymo centras įsikūręs Raudondvaryje, buvusioje sovietinės armijos raketinėje bazėje. Centro, kuriam vadovauja energingas karininkas ltn. Aidanas Andziulis, paslaugomis naudojasi ne tik rinktinės savanoriai, bet ir SKAT štabas, Respublikinis savanorių vadų mokymo centras. Todėl įvairūs užsiėmimai, pratybos čia vyksta itin dažnai. Šiais metais pagaliau sulaukėme tikros žiemos - sniegas, šaltis. Apie tai per keletą metų spėjome ir primiršti. Savanoriai veltui laiko neleido, vyko mokymai žiemos sąlygomis, nes ką gali žinoti, kitąmet gal vėl sniego nematysime. SKAT štabo darbuotojai ir štabo kuopos kariai taip pat nepraleido progos - Mokymo centre surengė žvalgybos užsiėmimus. Parengė ltn. Vytautas VOVERIS Leitenantai Artūras Jankūnas ir Gediminas Trakimas bei savanoris Liudas Gedminas dar kartą pasitikslina užduotį Užduotis įvykdyta, galima ir nesimaskuoti. Voros priekyje. SKAT štabo Kovinio rengimo grupės vyr. specialistas mjr. Vytautas Geštautas Vrš. Gintaro URBANOVIČIAUS nuotraukos <doc> SAVANORIŲ TARNYBOS ŠVENTĖ Sausio mėnesį Savanoriškoji krašto apsaugos tarnyba pažymėjo penktąsias savo veiklos metines. Ta proga tarnybos štabe buvo parengta atvirų durų diena. Savanorius aplankė daug svečių. Ypač džiugu, kad buvo nemažai jaunimo, moksleivių. Koncertavo SKAT orkestras, choras, Anykščių bataliono vyrų ansamblis. Parodytas ltn. Sauliaus Bagočiūno filmas "Penkeri SKA tarnybos metai". Išleistas šventinis "Savanorio" numeris, kuriame pasakojama apie visas rinktines ir eskadriles. Su tarnybos istorija ir darbais galima susipažinti knygoje "Mes - savanoriai". Ją pavyko išleisti 1000 egzempliorių tiražu. Knyga kainuoja nemažai, bet ir atrodo solidžiai, ne kokia nors brošiūrėlė. Sausio 17-ąją įvyko, jau tradiciniu tampantis, savanorių paradas sostinės Nepriklausomybės aikštėje. Prie Seimo rūmų išsirikiavo visų dešimties rinktinių paradiniai būriai. Plaikstosi rinktinių vėliavos. SKAT vadas plk. ltn. A.Pocius raportuoja Lietuvos Prezidentui A,Brazauskui. Prezidentas, Seimo pirmininkas Č.Juršėnas, krašto apsaugos ministras L.Linkevičius, kariuomenės vadas gen. J.Andriškevičius apeina rikiuotę. Skamba sveikinimo žodžiai, krašto apsaugos ministras įteikia vardinius ginklus. Iškilmingas minėjimas įvyko SKAT štabo salėje. Didelei grupei savanorių buvo įteikti Lietuvos kariuomenės kūrėjų savanorių medaliai, krašto apsaugos ministro, kariuomenės vado, SKAT vado paskatinimo raštai. Savanorius pasveikino kitų kariuomenės sričių, pasienio policijos atstovai, SKAT veteranai, visuomeninių organizacijų atstovai. Savanoriams ir svečiams koncertavo "Lietuvos" ansamblis. Švenčiant penktąsias metines, SKAT vado įsakymu garbės savanorio vardas buvo suteiktas Pensilvanijos valstijos Nacionalinės gvardijos plk. Robertui Vytautui Barziloskiui. Pulkininkas, dirbdamas Lietuvoje JAV grupės "Kariai kariams" vadovu, nemažai padėjo mūsų kariuomenei, o ypač rūpinosi Lietuvos savanorių ir JAV Nacionalinės gvardijos ryšių stiprinimu. Ir grįžęs į Ameriką neužmiršo savo tėvų žemės, atvažiuodavo, visada energingas, gerai nusiteikęs, turintis naujų sumanymų ir planų. Atvyko plk. R.Barziloskis ir į savanorių šventę, džiaugėsi jam suteiktu garbės savanorio vardu, kalbėjo apie ateitį, Lietuvos saugumo problemas. O po kelių dienų atėjo liūdna žinia iš Amerikos: pulkininko jau nebėra. Infarktas jį ištiko tik grįžusį iš Lietuvos, betriūsiantį savo namuose. Lietuvos kariai neteko nuoširdaus draugo, nemažai padėjusio savo tėvų žemei, troškusio, kad ji būtų laisva ir laiminga. Ltn. Vytautas VOVERIS Vrš. Rimanto BAGDONO nuotraukos 1. Sveikina Prezidentas, kairėje Seimo pirmininkas Č.Juršėnas, centre KA ministras L.Linkevičius 2. Krašto apsaugos ministras L.Linkevičius įteikia savanorio kūrėjo medalį Alytaus rinktinės vadui kpt. Kęstučiui Leonavičiui 3. Jaunieji domėjosi technika <doc> KETURI KARO ČEČĖNIJOJE ETAPAI INTERVENCIJOS KRONIKA IR IŠVADOS Pabaiga. Pradžia Nr.3 (1995 m.) 1995 05 03, trečiadienis Naktį čečėnai atakavo Grozne rusų kontrolės postus. Yra žuvusiųjų ir sužeistųjų. Buvo apšaudomos ir bombarduojamos čečėnų pozicijos visame fronto ruože. Vakar atvykęs į Grozną Rusijos federalinės saugumo tarnybos vadas S.Stepašinas tarėsi su M.Avturchanovu ir S.Chadžijevu dėl strateginių objektų saugumo. Tačiau ir patys Maskvai palankūs Čečėnijos vadovai jaučiasi nesaugiai: važinėja tik su šarvuočiais. Pagal šariato teisinius įstatymus jie turi būti nužudyti kaip išdavikai. Taip jau pasielgta su penkiais S.Chadžijevo paskirtais rajonų prefektais. Į Čečėniją trimis karo transporto lėktuvais perskraidintas (deja, Lietuvos oro erdve) Baltijos laivyno šturmo batalionas. Jame 420 jūrų pėstininkų. 1995 05 04, ketvirtadienis Čečėnai puldinėjo rusų objektus Grozne. Naktį kautasi Leninsko priemiestyje. Naudoti ir sunkieji ginklai. Rusijos karo vadovybė pranešė, kad per praėjusią B.Jelcino paskelbto karo veiksmų moratoriumo savaitę sukilėliai 92 kartus atakavo rusų dalinius Grozne. 9 rusų kariai nukauti, 33 sužeisti. Atvykęs į Čečėniją Baltijos karo laivyno šturmo batalionas dislokuojamas už 20 km į pietus nuo Grozno ir laukia įsakymo veikti. Čečėnų pabėgėliai grįžta į rusų užimtas vietoves. Rusijos Federacijos migracijos tarnyba pranešė, kad Grozne jau 250 tūkst.gyventojų, o buvo likę tik 50 tūkst. Rusai grįžti kol kas vengia. Tokių yra apie 100-120 tūkst. Kol kas jie laikomi specialiose pabėgėlių stovyklose. 1995 05 05, penktadienis Susirėmimų arena tapo Valeriko kaimo, esančio už 20 kilometrų nuo Samaškų, apylinkės. Šio kaimo administracijos vadovas B.Madalovas, bijodamas Samaškų likimo, dar anksčiau kreipėsi į S.Chadžijevą su prašymu, kad tragedija nepaikartotų. Pasak jo, daugiausia skundžiamasi VRM kontraktininkais, kurie nesiliauja savavaliavę. Pačiame kaime jau 1,5 mėnesio nėra Dž.Dudajevo kovotojų. Grozne vis stiprėja susirėmimai naktimis. Per naktį čečėnai apšaudė daugiau kaip 20 rusų postų. Susprogdintas banko aukštas, kur buvo laikomi pinigai bankui atstatyti. Rusijos karo vadovybė pranešė, kad naktį žuvo vienas rusų karininkas, du kareiviai sužeisti. Nukauti 32 čečėnai. Beje, kad nukauta dešimtys čečėnų, skelbiama beveik po kiekvieno susirėmimo. Vakaruose buvo tęsiamos atakos prieš čečėnų pozicijas prie Bamuto. Jos apšaudytos raketomis iš sraigtasparnių. Netilo ir sunkioji artilerija. Prie Seržen Jurto čečėnai numušė rusų kovos lėktuvą Su-25. Lakūnas žuvo. Čečėnai teigia pašovę naikintuvą Su-25 nuo peties šaunama raketa. 1995 05 06, šeštadienis Tęsėsi rusų kariuomenės ir čečėnų grupuočių susirėmimai. Mūšiuose prie Šali, Bamuto, Orechovo ir Alchan Jurto, Rusijos pusės teigimu, žuvo du rusų kariai ir 41 čečėnas. Per parą čečėnai surengė 18 išpuolių. Rusijos gynybos ministras P.Gračiovas pranešė, kad per penkis karo Čečėnijoje mėnesius žuvo 1375 kariai, 3872 sužeisti, 245 dingo be žinios, 86 pakliuvo į čečėnų nelaisvę. Taip pat žuvo tūkstančiai civilių žmonių ir nežinia kiek čečėnų karių. 1995 05 07, sekmadienis Grozne vyko įnirtingi rusų ir čečėnų pajėgų susirėmimai, kuriuos Rusija pavadino čečėnų mėginimu aptemdyti pergalės Antrajame pasauliniame kare iškilmes. Čečėnai pareiškė, kad naktį užėmė dalį rusų pozicijų, tačiau rusai tai paneigė. Rusijos karo lėktuvai bombardavo taikinius Čečėnijos rytuose ir vakaruose. 1995 05 08, pirmadienis Šatojaus mieste prasidėjo čečėnų tautos kongresas. Čia susirinko visų respublikos rajonų atstovai, vyriausybės nariai. Kongrese dalyvavo prezidentas Dž.Dudajevas. Buvo svarstyti organizaciniai Čečėnijos prezidento rinkimų klausimai. Susirėmimai tarp rusų ir čečėnų vyksta prie Bamuto ir Seržen Jurto. Čečėnijos informacijos ministras M.Udugovas paneigė Rusijos karo vadovybės pranešimus apie dešimtis nukautų čečėnų. Pasak jo, per paskutinę savaitę žuvo 6 čečėnai kovotojai. Grozne per parą čečėnų grupės po 10-30 kovotojų keliolika kartų puolė rusų postus. 1995 05 09, antradienis Fronto linijoje vyko susirėmimai, tačiau Grozne buvo ramu. Aerouoste rusai surengė karinį paradą, pasižymėjusiems kariams buvo įteikti ordinai, medaliai, radijo aparatai ir rankiniai laikrodžiai. Vedene karinį paradą priėmė prezidentas Dž.Dudajevas. Buvo pagerbti žuvusieji Antrajame pasauliniame kare ir Čečėnijos didvyriai. Po to įvyko sporto žaidynės. Pasak Rusijos karo vadovybės, čečėnai pažeidinėja moratoriumo sąlygas. Nuo jo pradžios - balandžio 28-osios, čečėnai 137 kartus apšaudė rusų pozicijas. Per apšaudymus žuvo 19 ir sužeisti 69 kariai. 1995 05 10, trečiadienis Rusijos prezidentas B.Jelcinas pareiškė, kad Čečėnijoje nevyksta jokie kariniai veiksmai, ginkluotosios pajėgos ten nedalyvauja. Tik vidaus reikalų kariuomenė konfiskuoja ginklus, kurių vis dar turi kelios nedidelės maištininkų gaujos. O netrukus 5 Rusijos kariniai sraigtasparniai Mi-24 atakavo Seržen Jurto gyvenvietę. Per ataką gyvenvietėje buvo ir ESBO stebėtojų grupė. Žuvo 7 ir sužeisti 8 kaimo gyventojai. Raketomis ir bombomis buvo taip pat atakuotos Vedeno, Šatajaus ir Gudermeso vietovės. Kalnų gyvenvietėje Šatojuje įvyko Čečėnijos Respublikos Ičkerija gynybos komiteto posėdis, kuriam pirmininkavo prezidentas Dž.Dudajevas. Buvo svarstoma, kad Rusijos politika Kaukaze nesikeis, taikos derybų perspektyvos, pakoreguoti gynybos planai. 1995 05 11, ketvirtadienis Likus aštuonioms valandoms iki paliaubų pabaigos, Rusijos kariuomenė pajudėjo iš savo pozicijų. Ketinama atkirsti kelią, vedantį į pietrytinę Čečėnijos dalį, - svarbiausia į Vedeną. Rusijos kariuomenės Čečėnijoje vadas generolas leitenantas M.Jegorovas pareiškė, kad jo pajėgos pasirengusios galutinai sutriuškinti sukilėlių grupes, vos tik vidurnaktį pasibaigspaskelbtos paliaubos. Beje, ir joms vykstant ugnis nebuvo nutraukta nė vienai dienai, jas pažeidinėjo abi pusės. Per paliaubas nukautas 21 rusų kareivis. Rusijos ministro pirmininko pirmasis pavaduotojas O.Soskovecas išplatintame Valstybės Dūmoje laiške parlamento pirmininkui I.Rybkinui teigia, kad Rusijai karas Čečėnijoje iki kovo 31 dienos kainavo 1,9 trilijono rublių (380 milijonų dolerių). O Groznui atstatyti, teigia Rusijos pareigūnai, reikėtų apie penkių trilijonų rublių (1 milijardo dolerių). Tuo tarpu naktimis Grozne, Argune, Šali, Gudermese ir kitose rusų užimtose gyvenvietėse naktimis vyksta susišaudymai, vietiniai gyventojai bijo išlisti iš rūsių, naktį įjungti šviesą butuose. Trūksta maisto. Stengiamasi jo gauti iš rusų kareivių už degtinę. O teritorijose, kurias kontroliuoja Dž.Dudajevo vyriausybė, gyvenimas vyksta pagal savus įstatymus. Štai Vedeno ir kituose rajonuose veikia šariato teismai. Rusų taktika jau kelios savaitės ta pati. Bombarduojamos ir apšaudomos minomis ir sviediniais gyvenvietės, nepaisant, ar ten yra civilių gyventojų. Užimamos jos, kai jose nebelieka žmonių. Tai daroma dėl blogo armijos parengimo bei dėl baimės tapti nukankintais ar sužeistais. Aukojami vietiniai gyventojai, siekiant išsaugoti save. Rusų pulkininkas M.Nikolajevas, beje, artilerininkas, yra tos nuomonės, kad "išdegintos žemės" taktika vykdoma dėl siekio greičiau susidoroti su čečėnais, nors čečėnų kovotojų nuostoliai dėl to minimalūs. Ši puolančiųjų taktika pakeitė ir čečėnų taktiką. Dėl įnirtingų artilerijos ir oro atakų, per kurias žūsta šeimos, čečėnai atsisakė nuo tiesioginių susirėmimų. Didžiausias dėmesys jau skiriamas skrajojantiems būriams, kurie savo smūgiais neduoda atokvėpio rusų patruliams, užkardoms, bazėms. Manoma, kad rusai nepajėgs laikyti stambių pajėgų kiekvienoje gyvenvietėje, o smulkūs padaliniai čečėnams nebaisūs, juos galima naikinti naktimis snaiperių, granatsvaidžių ugnimi, šturmo išpuoliais. Tada ir rusų aviacija bejėgė. Be to, naujos taktikos dėka galima "ištirpti" tarp gyventojų. Palengvėja aprūpinimas maistu ir medikamentais, žvalgyba. 1995 05 12, penktadienis Rusijos kariuomenė atnaujino puolimą Čečėnijoje po dviejų savaičių trukusio moratoriumo, kurį, beje, pažeidinėjo abi pusės. Pagrindinė puolimo kryptis - pietiniai šalies regionai. Nors rusų karo vadovybė teigia, kad čečėnai kontroliuoja tik tris kalnų regionus šalies pietuose, o tai maždaug 20 proc. teritorijos, tačiau čečėnų partizanai vykdo išpuolius ir Rusijos kariuomenės užimtuose rajonuose - Grozne, Šali ir kitur. Štai Grozne rusų komendantūros Nr. 3 vadas majoras A.Krivolapovas dienraščio : "Komsomolskaja pravda" korespondentui papasakojo, kad Grozne labai neramu. Komendantūrą, įsikūrusią apgriautame buvusios mokyklos pastate, apšaudo kiekvieną naktį. Iš automatų, minosvaidžių, granatsvaidžių. Kareiviai naktį bijo išeiti lauk net parūkyti ir šaudo į kiekvieną garsą. Komendantūroje 100 žmonių, o vien tik gegužės 1-osios naktį buvo sužeisti 9 kariai. Grozne įvesta komendanto valanda, šaudoma į kiekvieną, kas nevykdo įsakymo "STOP". Mieste daug sugrįžusių pabėgėlių, kurie dieną - pabėgėliai, naktį - kovotojai. Vietiniai gyventojai apie juos žino, bet nepraneša. Bijo. Taigi mieste ne du šimtai prasiskverbusių modžachedų, o daug daugiau. Bet jie neprasiskverbę, o tiesiog čia gyvena. Rusų kariai ir OMONas daro kratas, sulaiko beveik kiekvieną čečėną nuo 18 iki 30 metų. Visus įtariamuosius veža į filtracijos stovyklą, įrengtą Staropromyslovskio rajone. Ten elgiamasi žiauriai. Vietiniai gyventojai netiki rusais, su baime žiūri ir į Dž.Dudajevo kovotojus. Grozne apie 340 čečėnų milicininkų. Tai S.Chadžijevo vyriausybės formuotės. Nors jos patruliuoja miesto gatves kartu su rusais, bet jais nepasitiki ne rusai, nei čečėnai. 1995 05 13, šeštadienis Rusijos gynybos ministras P.Gračiovas pareiškė, kad rusai tęs puolimą Čečėnijoje tol, kol visi čečėnų kovotojai nesudės ginklų. Jis pranešė, kad iki liepos 1 dienos Kaukazo regione bus sudaryta nauja 58-oji Rusijos armija. 1995 05 14, sekmadienis Rusų aviacija ir artilerija raketomis ir sviediniais apšaudė čečėnų įtvirtinimus pietuose Duba Jurto, Čiri Jurto ir Seržen Jurto kaimų vietovėse ir vakarinėje Čečėnijos dalyje prie Bamuto ir Orechovo. Labai suaktyvėjo kovos veiksmai Grozne, ir - visoje Čečėnijoje. Per parą čečėnų kovvotojai apšaudė rusų federalinių pajėgų pozicijas Grozne, vienais duomenimis 18, kitais - 30 kartų. Nuo 1994 metų gruodžio 11 d. žuvo 1375 rusų kareiviai, o 3872 buvo sužeisti. Rusijos žmogaus teisių gynimo organizacijos "Memorialas" duomenimis Čečėnijos sostinėje nuo karo pradžios žuvo 27 tūkst. civilių, iš jų 2 tūkst. vaikų. 1995 05 15, pirmadienis Čečėnijoje stiprėja kovos. Pagrindinės rusų kariuomenės veiksmų kryptys - pietryčiai ir pietvakariai. Šiuose Čečėnijos rajonuose nusidriekusi gan aiški fronto linija. Dž.Dudajevo pajėgos tęsia jėgų kaupimą prie Bamuto, tvirtina gynybos linijas. Siekdami tai sutrukdyti, rusai nuolat apšaudo iš sunkiųjų pabūklų Bamuto ir Orechovo vietoves. Naktį iš sekmadienio į pirmadienį čečėnų pozicijos prie Bamuto buvo apšaudytos raketomis iš oro. 1995 05 16, antradienis Rusai iš artilerijos pabūklų ir raketomis apšaudė čečėnų pozicijas palei visą fronto liniją, einančią priekalnėmis. Daugiausia buvo apšaudomas Seržen Jurtas. Matoma, kad rengiamasi jo puolimui, nes tai svarbus objektas pakeliui į Vedeną. Pats Vedenas bombarduojamas iš oro. Kai kur rusų kariuomenė bandė atakuoti, tačiau niekur į priekį nepasistūmėjo. Bamute sugriauta apie 80 proc. pastatų, vietinių gyventojų ten nelikę. 1995 05 17, trečiadienis Rusų kariuomenė tris su puse valandos atakavo Seržen Jurtą ir, patyrus abiems pusėms nuostolius, atsitraukė. Pasak čečėnų atstovų, nukauti 6 rusų kariai, žuvo 3 ir sužeisti du čečėnų kovotojai. 1995 05 18, ketvirtadienis Nuo ankstaus ryto Rusijos federalinės jungtinės pajėgos Čečėnijoje atnaujino puolimą. Buvo bombarduojamos ir apšaudomos priekalnių ir kalnų gyvenvietės palei visą fronto liniją. Naktį aviacija bombardavo Vedeno, Šatojaus, Gudermeso rajonų gyvenvietes. O artilerija ir minosvaidžiai apšaudė čečėnų įsitvirtinimus prie Čivi Jurto, Duba Jurto ir Seržen Jurto. Koncentruojamos rusų pajėgos puolimui Vedeno kryptimi, kur yra Dž.Dudajevo vadovybės centras. Rusų oro desanto pulko vadas Čečėnijoje L.Novožilovas RIA agentūrai pareiškė, kad lemtingoji ataka bus pradėta artimiausiu metu. Čečėnijos pajėgų karinio štabo viršininkas A.Maschadovas gegužės 17 d. buvo pasiūlęs Rusijos gynybos ministrui P.Gračiovui susitikti ir aptarti ugnies nutraukimo galimybes. Tačiau derėtis sutiko Rusijos premjeras V.Černomyrdinas. Jo nuomone, čečėnų pusei turėtų atstovauti Chadžijevo vyriausybė, senolių taryba ir Dž.Dudajevo formuočių žemesnio rango vadai. O Rusijos valstybės Dūmos Gynybos komiteto narys gen.J.Radionovas siūlymus derėtis įvertino kaip priešo vadų supratimą, kad jiems ateina galas. Anot jo, čečėnų liaudis pavargo nuo karo, o čečėnų daliniai, spaudžiami federalinių pajėgų, byra į smulkias grupes, pereidami prie nenorinčių kariauti gyventojų terorizavimo. Tačiau čečėnai laikosi tvirtai. Per tris savaites rusų pajėgos nė kiek nepasistūmėjo į priekį. 1995 05 20, šeštadienis Rusijos federalinių pajėgų Čečėnijoje vadas generolas pulkininkas M.Jegorovas pranešė, kad Rusijos kariuomenė užėmė Čiri-Jurto gyvenvietę. Gyvenvietė buvo užimta keturias dienas trukusių nesėkmingų derybų su čečėnų kovotojais. Jis teigė, kad rusai nuostolių neturi, o tarp čečėnų kovotojų yra žuvusiųjų. Vėliau ši informacija buvo patvirtinta tik iš dalies. Rusai užėmę vieną Čiri-Jurto pakraštį. 1995 05 21, sekmadienis Per šeštadienį ir sekmadienį vyko patys aršiausi Rusijos federalinių jungtinių pajėgų ir čečėnų kovotojų susirėmimai. Įnirtingai buvo atakuojamas Seržen Jurtas. Čia čečėnai neteko 19 kovotojų, 50 buvo sužeista. Rusija priėmė sprendimą įsteigti pasienio kariuomenės komendantūrą Čečėnijoje su štabu Grozne. Į Grozną jau atvyksta pirmieji pasieniečiai. 1995 05 22, pirmadienis Federalinės kariuomenės daliniai koncentruojasi puolimui trimis pagrindinėmis kryptimis: - Vedeno, Šatojaus ir Agišty. Šiomis kryptimis aktyviausiai veikia rusų karo aviacija ir artilerija. Įnirtingiausiai kaunamasi Orechovo, Seržen Jurto ir Šalio rajonuose, į pietvakarius nuo Bamuto ir į vakarus nuo Nožai-Jurto. Aršūs susišaudymai vyksta Grozno priemiesčiuose. Čečėnijos pietiniuose kalnų rajonuose įvyko Dž.Dudajevo vadovaujamas artimiausių jo šalininkų pasitarimas. Jame buvo svarstytos galimybės surengti derybas dėl taikaus konflikto sureguliavimo bei tokių derybų sąlygos. 1995 05 23, antradienis Rusų karo lėktuvai raketomis ir bombomis atakavo kalnų gyvenvietes. Prie Seržen Jurto čečėnai pamušė rusų sraigtasparnį, o tris įgulos narius paėmė į nelaisvę. 1995 05 24, trečiadienis Rusų kariuomenė suaktyvino veiksmus ir pradėjo naują puolimą. Rusijos karo vadovybė pareiškė, kad jis bus tęsiamas tol, kol neįvykdys Rusijos prezidento įsako. Čečėnijoje žuvo azerbaidžanietis žurnalistas. Rusų lėktuvai pradėjo čečėnų gilaus užnugario kaimų bombardavimą, 4 lėktuvai atakavo Vedeną, artilerija apšaudė Bamutą. Sunkiausi susirėmimai vyko prie Seržen Jurto. Vykstant antskrydžiui prieš nedidelį Chaldy kaimelį žuvo 13 jo gyventojų. Pradėtu nauju dideliu puolimu tikimasi išstumti čečėnų kovotojus į sunkiai praeinamas kalnų vietoves. 1995 05 25, ketvirtadienis Prasidėjusios 10 val. ryto Čečėnijos ir Rusijos derybos nutrūko jau po dviejų valandų. Rusų sąlygos - čečėnai turi sudėti ginklus ir pasiduoti, ir čečėnų sąlygos - rusai turi išvesti savo ginkluotąsias pajėgas. Paminėtina, kad Rusijos kariuomenė nenutraukė, kaip buvo susitarta, kovos veiksmų. Net buvo apšaudytas kelias, kuriuo turėjo atvykti į derybas Dudajevo pasiuntiniai. Čečėnų kovotojai atkakliai priešinosi visose susidūrimų vietose. Tai turėjo pripažinti ir federalinės grupuotės Čečėnijoje vadas M.Jegorovas. 1995 05 26, penktadienis Čečėnijos prezidentas Dž.Dudajevas pasiūlė pratęsti vakar nutrauktas derybas. Rusai bandė pralaužti Duba Jurto gynybą, tačiau čečėnai puolimą atrėmė. 1995 05 27, šeštadienis Čečėnų pajėgų pietinio fronto vadas R.Gelajevas pagrasino nužudyti penkis rusų karo belaisvius, jei iki vakaro Rusijos karo lėktuvai nesiliaus bombardavę čečėnų kaimų. Tokį sprendimą priėmė Šatojaus vietovės islamo teismas. Čečėnų nelaisvėje yra 80-120 Rusijos karių. Tačiau rusų aviacija tęsė oro antskrydžius virš kaimų pietiniuose Čečėnijos rajonuose. Oro antpuolyje prieš Bamutą dalyvavo Rusijos sunkieji bombonešiai, reaktyviniai lėktuvai ir sraigtasparniai. Rusų puolimas vykdomas trimis gan aiškiomis kryptimis: per Seržen Jurtą į Vedeno rajoną, per Duba Jurtą į Šatojų ir Bamuto rajone. Kovos veiksmus suaktyvino rusų grupuotė Čečėnijos rytuose prie sienos su Dagestanu. Ji gavo įsakymą užimti aukštumą 541,6, nuo kurios apsikasę čečėnų kovotojai jau du mėnesius nedavė rusams ramybės, apšaudydami iš patrankų karo transportą kelyje Gudermesas-Chasavjurtas. Be to savo taikikliuose laikė naftos šaltinius, iš kurių rankiniu būdu semdavo naftą ir perdirbdavo ją į benziną. Aukštuma buvo užimta per rytinę ataką. Atsitraukdami čečėnai paliko vieną žuvusįjį, o tai labai retas atvejis. Rusai pranešė, kad aukštumą užėmė kuopos, netekusios 4 karių sužaistais. Pasak rusų grupuotės vado generolo majoro V.Sviridovo, už šią aukštumą brangiai teko užmokėti per prajėjusias savaites. Čia žuvo 20 rusų karių. 1995 05 28, sekmadienis Aršiausi mūšiai vyko prie Agišty gyvenvietės, esančios 5 km piečiau Šali miesto ir netoli šio miesto Alerojaus ir Ičchoj-Jurto kaimų. Abi pusės kaltina viena kitą dėl perdėtų duomenų apie nuostolius. Kiek geriau rusų kariuomenei sekėsi kautynėse prie Seržen Jurto, kur jai pavyko pasislinkti vienq kilometrą pirmyn ir užimti strateginę 541.6 aukštumą. Nuožmiose kautynėse prie Seržen Jurto, čečėnų duomenimis, žuvo 30 rusų ir 11 čečėnų karių, sunaikinta 10 rusų šarvuotų mašinų. ITAR-TASS pranešė, kad žuvo 11 Ramiojo vandenyno jūrų pėstininkų kuopos karių. 1995 05 29, pirmadienis Pasaulio naujienų agentūros praneša, kad Rusijos ministras pirmininkas V.Černomyrdinas pašalino iš pareigų Maskvą remiančios Čečėnijos Vyriausybės vadovą S.Chadžijevą, Laikinosios tarybos pirmininką U.Avturchanovą ir opozicinių ginkluotų formuočių vadą B.Gantemirovą. Ypač suaktyvėjo rusų aviacija, pradėjusi intensyviai bombarduoti net atokiau kalnuose esančius kaimus. Keliskart buvo bombarduotas ir apšaudytas raketomis čečėnų gynybos centras Vedenas. Federalinės kariuomenės daliniams pavyko pasislinkti priekalnių rajone Šatojaus ir Agišty kryptimis. 1995 05 30, antradienis Rusijos federalinių pajėgų Čečėnijoje vadovybės atstovas pranešė, kad per praėjusios paros mūšius rusų daliniai, palaikomi aviacijos ir artilerijos, pasislinko Vedeno ir Agišty kryptimis 12 kilometrų. Naktį čečėnai Grozne 5 kartus apšaudė rusų komendantūras ir blok-postus Staropromyslovskio ir Lenino rajonuose. Po 5 val. vakaro federalinės pajėgos Grozne dėl nuolatinių dislokavimo vietų apšaudymų tampa beveik įkaitais. Sudėtinga padėtis prie svarbaus strateginio punkto Seržen Jurto gyvenvietės. Čia federalinės pajėgos buvo priverstos pakeisti taktiką: mėgino apeiti čečėnų formuotes ir atakuoti jas iš užnugario. Tęsiamas čečėnų pozicijų apšaudymas prie Bamuto. Paskutinėmis dienomis rusai tam aktyviai naudoja raketinius įtaisus "Grad" ir minosvaidžius, aviacija nenaudojama. Čečėnai čia pradėjo naudoti naują taktiką - netikėtus išpuolius iš miško. Tai efektyviau nei pozicinės kautynės. 1995 05 31, trečiadienis Rusų karo pajėgos tęsė puolimą Čečėnijos pietuose ir užėmė dvi sukilėlių pozicijas prie Agišto. Rusijos karo vadovybė pranešė, kad nuo paskutinio puolimo pradžios jau žuvo 172 sukilėliai. Labai galingomis bombomis bombarduotas Vedenas. Taikyta buvo į štabo būstinę, bombardavimas buvo labai tikslus, matyt, bombų nutaikymas buvo koreguojamas. Tik per atsitiktinumą nežuvo ten buvę radijo "Svoboda" korespondentai A.Jevtušenka ir A.Babickis. Šatojaus tarpeklyje, kuriuo teka Arguno upė, čečėnai atkirto didelę rusų šarvuotos technikos koloną. Rusams atsisakius pasiduoti, kolona sunaikinta raketinių įtaisų ir minosvaidžių ugnimi. Rusijos karo vadovybė šią čečėnų informaciją paneigė. 1995 06 01, ketvirtadienis Rusijos aviacija toliau apšaudė raketomis ir bombardavo čečėnų gyvenvietes pietiniuose rajonuose. Ypač intensyviai bombarduotos Šatojaus rajono gyvenvietės. Visiškai sunaikintas Charsenojaus kaimas, kuriame buvo 25 namai. Federalinės pajėgos pamažu stumia sukilėlius į kalnus ir artėja prie čečėnų kovotojų bazių. Per parą sunaikinta 123 "smoogikai", tankas, artilerijos pabūklas, zenitinis kulkosvaidis, 4 bazės. Įnirtingai kaunamasi palei visą fronto liniją Bamuto, Agišty, Seržen-Jurto ir Nožai-Jurto rajonuose. Vien tik per paskutines dvi paras į Grozno aerouoste esančią karo ligoninę buvo atvežta 50 žuvusiųjų karių lavonų ir 235 sužeistieji. Generolas leitenantas G.Troševas pareiškė, kad greitai bus šturmuoti ir užimti Vedenas bei Šatojus. Rusų kariuomenė jau kontroliuoja strategiškai svarbias aukštumas ties Šatojumi. Vedenas ir Šatojus - pagrindinės Čečėnijos karinių pajėgų bazės kalnuose, ir toliau trauktis nėra kur. Šias bazes gina apie 5 tūkst. čečėnų kovotojų. Čečėnų karo vadovybė patvirtino, kad Seržen-Jurto rajone federalinės kariuomenės daliniai, panaudoję apėjimo taktiką užėmė vyraujančias 319 ir 312 aukštumas. Įsitvirtinę jose rusai pradėjo nuolatinį Vedeno, Šatojaus, Beni-kotaro, Agišty ir Machkety gyvenviečių apšaudymą iš artilerijos pabūklų. Rusijos jungtinės grupuotės vadas A.Kulikovas išleido potvarkį, įsakydamas nutraukti apšaudymus ir sudarydamas sąlygas, kad iš aktyvių veiksmų zonos galėtų išeiti piliečiai. Tai reiškia, kad šios gyvenvietės netrukus bus šturmuojamos. Vėliau buvo paskelbta, kad iki nustatyto termino iš kalnų rajonų išėjo apie 2 tūkstančius žmonių. 1995 06 02, penktadienis Rusijos ginkluotųjų pajėgų puolimas sukoncentruotas dviem kryptimis: Šatojaus Arguno link bei Vedeno Hunhulan upių tarpekliais. Vedeną jau galima apšaudyti tiesiogiai. Jame sugriauta čečėnų vyriausiojo štabo būstinė. Panašus vaizdas ir prie Šatojaus. 1995 06 03, šeštadienis Aršūs mūšiai vyko dėl Vedeno. Siekdami užimti jį, rusų kariuomenės daliniai puolimą pradėjo iš pusių: nuo Dačo-Borzojaus-Agišto bei Dačo-Borzojaus-Mechketo. Be to, iš Šatojaus ir Nožai Jurto rajonų prie Vedeno buvo išsodintas taktinis oro desantas. 1995 06 04, sekmadienis Ankstų rytą Rusijos ginkluotosios pajėgos po atkaklių mūšių užėmė Vedeną. Pranešė Rusijos armijos vyriausiosios vadovybės atstovas. Čečėnai nepajėgė jo išlaikyti, nors anksčiau ir buvo perkirtę vedantį į jį kelią ties Seržen Jurtu. Po ilgų bombardavimų ir apšaudymų artiletrijos ugnimi ši grupuotė buvo beveik apsupta ir priversta trauktis. Per operaciją užimant Vedeną žuvo 17 ir sužeista 36 rusų kariai. Kiek žuvo sukilėlių nežinoma, tačiau rusų karo vadovybė pranešė, kad apie 300 žuvusiųjų. Beveik tuo pačiu laiku Rusijos kariuomenės atskirosios operatyvinės paskirties divizijos daliniai prasiveržė iki Nožai Jurto ir užėmė vyraujančias aukštumas prie jo. 1995 06 05, pirmadienis Čečėnijos informacijos centras patvirtino, kad užimtas Vedenas, tačiau pareiškė, kad šį sykį čečėnai neteko tik svarbaus strateginio taško. Nors Vedenas ir yra kalnų rajone, tačiau į jį veda asfaltuotas kelias. Aplink Vedeną atvira kalnuota vietovė. Rusų kariuomenei tai palengvino Vedeno puolimą, nes buvo galima naudoti šarvuotą techniką. Po Vedeno užėmimo čečėnų ginkluotosios pajėgos buvo perkirstos į dvi pavienes grupuotes - Šatojaus ir Nožai Jurto. Todėl rusų federalinių pajėgų pagrindinėmis puolimo kryptimis ir tapo šios vietovės. Rusų ginkluotosios pajėgos atakavo čečėnų kovotojų pozicijas Machketo-Elistanžo rajone Vedeno kryptimi ir nuo Vedeno aukštuose kalnuose esančio Charačojaus kaimo link. Aktyvūs kovos veiksmai vyko prie Verchotojaus ir Elistažo kaimų. Kautasi Agišto, Seržen Jurto, Bamuto, Orechovo, Staryj Ačchojaus, Jaryš Mardo gyvenviečių rajonuose. Rusų karo daliniams pavyko, prieiti prie Dačo-Borzojaus-Agišto linijos ir pasislinkti nuo Šali į Kirov Jurto pusę. 1995 06 07, trečiadienis Federalinės kariuomenės daliniai Vedeno rajone "šukavo" apylinkes, ieškodami čečėnų kovotojų. Buvo rengiamasi operacijai prieš čečėnų formuotes. Šatojaus ir Nožai Jurto rajonuose vykdomas dalinių pergrupavimas. Puolimas koncentruojamas trimis kryptimis: rytuose - Nožai Jurto, pietuose -Šatojaus, vakaruose - Bamuto ir Orechovo gyvenviečių link. Ingušijoje, prie Sunžos rajono Nesterovskajos stanicos, rusų kariai atidengė ugnį į civilius gyventojus. 6 žmonės mirė nuo žaizdų. 1995 06 08, ketvirtadienis Užėmus Šatojų ir Nožai Jurtą, federalinė kariuomenė į kalnus neis, pareiškė ginkluotųjų pajėgų grupuotės Čečėnijoje vadas generolas leitenantas G.Troševas. Į juos bus įžengta tik tiek, kiek praeis sunkioji ginkluotė. Svarbiausia, išstumti į kalnus teturinčias apie 3 tūkst. žmonių Dž.Dudajevo pajėgas ir jas užblokuoti. Čečėnų pozicijos ypač stipriai apšaudomos Nožai Jurto, Bamuto ir Jaryšmardo kaimų rajonuose. Apieškomi užimti Agišto, Machketo, Elistanžo, Oktiabrsko ir Dyšne-Vedeno kaimai. Čečėnai rengėsi Šatojaus ir Nožai Jurto gynybai. Vežama statybos technika gynybos įtvirtinimams įrengti, minuojami keliai į Šatojų. 1995 06 09, penktadienis Rusijos karo vadovybė pranešė, kad stumiant sukilėlius iš žemumų, užblokuoti keturi pagrindiniai rajonai, kur čečėnai dar laikosi apsuptyje. Tai - Šatojaus, Nožai Jurto, Bamuto ir Dargo kaimų apylinkės. 1995 06 10, šeštadienis Svarbiausia federalinės kariuomenės puolimo kryptis - Šatojus, kurį gina apie 1000 čečėnų kovotojų. Rengiantis Šatojaus puolimo operacijai, buvo numatyti pulti Šatojų iš šiaurės pusės dviem maršrutais, o į čečėnų grupuotės užnugarį išsodinti taktinį oro desantą. Miestuose užimti bendromis motošaulių ir oro desanto pajėgomis. 1995 06 11, sekmadienis Trečią kartą nuo kovos veiksmų pradžios, įvykdytas antskrydis iš oro prieš Ingušijoje esantį Aršty kaimą. 6 karo sraigtasparniai raketomis apšaudė kaimo pakraščius, sugriovė fermą. Šiame kaime - apie 3 tūkst. pabėgėlių. Vakare federalinės kariuomenės vadovybė išmetė į šiaurės rytus nuo Šatojaus taktinį oro desantą. Pradėta Šatojaus užėmimo operacija. Desantininkai - 7-osios oro desanto divizijos padaliniai. Ši divizija anksčiau buvo dislokuojama Lietuvoje, jos štabas buvo Kaune. Iš šiaurės pusės Šatojaus link dviem maršrutais pajudėjo 245-asis motošaulių pulkas. Pirmuoju maršrutu ėjo 8-asis batalionas. Jo priekyje ėjusi žvalgybos kuopa pateko į čečėnų pasalą. Neišvengė nuostolių ir batalionas. Buvo pamuštos kelios šarvuotos mašinos, nemažas žuvusiųjų ir sužeistųjų skaičius, todėl rusai buvo priversti sustoti. Paaiškėjus, kad čia prasiveržti nepavyks, buvo nuspręsta pulką atitraukti ir nukreipti aplink, antru maršrutu. Puolimui imituoti buvo palikta viena kuopa. 1995 06 12, pirmadienis Naktį 245-asis motošaulių pulkas pradėjo 30 km žygį per Jaryšmardą ir dieną išėjo prie Šatojaus, kur užėmė vyraujančią aukštumą 1029,6, du kilometrus į vakarus nuo miestelio. Kitais maršrutais prie Šatojaus išėjo 324-asis motošaulių pulkas ir jungtinis 104-osios oro desanto divizijos pulkas. Ryte aukštumas į rytus nuo Šatojaus užėmė 7-osios oro desanto padaliniai. 1995 06 13, antradienis Oro desanto padalinys, išsodintas į šiaurės rytus nuo Šatojaus netikėtai atsidūrė prie čečėnų pozicijų, įrengtų Rozdolno kaime. Vieną desanto sraigtasparnį čečėnai pamušė, o padalinys patyrė didelius nuostolius, kol į pagalbą atėjo pastiprinimas. Siekdami išsaugoti kaimą nuo sugriovimo, čečėnų kovotojai jį paliko, ir apie 16 valandą į jį įžengė federalinė kariuomenė patyrė minimalių nuostolių. Taip buvo paskelbta, tačiau nutylėta, kad didelių nuostolių buvo patirta Šatojaus prieigose. 1995 06 14, trečiadienis Vidaus kariuomenės atskirosios operatyvinės paskirties divizijos padaliniai užėmė Nožai Jurtą - paskutinį rajono centrą, buvusį iki tol čečėnų rankose. Paskelbta, kad per birželio 13-14 kovas federalinės kariuomenės nuostoliai - 6 žuvę bei 18 sužeistų karių. Rusijos karo vadovybės nuomone, čečėnai neteko 70 užmuštų bei 300 sužeista kovotojų. Šiaurės Kaukazo karo apygardos vadas generolas pulkininkas A.Kvašninas pareiškė, kad kalnų karo fazė baigta. O Dž.Dudajevas teigia, kad kova dar nebaigta, ji tik įgyja naujas formas. Plk. Stasys KNEZYS <doc> LIETUVOS PADANGĖ PRIKLAUSO LIETUVAI Oro erdvės kontrolės sistemos kūrimo aspektai Viena iš svarbiausių nacionalinės nepriklausomybės ir suverenumo sąlygų yra oro erdvės stebėjimas, kontrolė ir gynyba. Todėl diskusija dėl oro erdvės turi būti pradedama jau aptariant valstybės suverenitetą. Pakanka pasakyti, kad tautos suverenitetas gali būti apibrėžtas kaip sugebėjimas nustatytoje erdvėje vykdyti jurisdikciją, suprantama su čia esančiais žmonėmis.Valstybės teritorijos neatskiriama dalimi yra jos oro erdvė ir jos vandenys. Tautų bendrijos viduje suverenumas yra stiprinamas per tarptautinius įsipareigojimus. Taigi Lietuva įsipareigoja gerbti tarptautinę teisę ne tik savo šalies viduje, bet ir už jos ribų (pvz., dalyvaujant JT taikos misijose). Kaip šalis, prisijungusi prie tarptautinių ICAO protokolų, Lietuva yra atsakinga už saugų ir efektyvų net tik nacionalinių, bet ir tarptautinių oro erdvės bei vandenų panaudojimą. Svarbiausi Oro erdvės kontrolės sistemos principai Lietuvos oro erdvės kontrolės sistemos (toliau-OEKS) kūrimas pradėtas dar 1992m. Karinių oro pajėgų struktūroje buvo įkurta Oro erdvės kontrolės tarnyba (toliau-OEKT). Ji savo uždavinius vykdo sąveikaudama kartu su Civilinės aviacijos direkcijos Oro navigacijos tarnyba (CAD ONT), Vidaus reikalų ministerijos Pasienio policijos departamentu, KAM struktūriniais padaliniais. CAD ONT dabar naudoja Thompson CSF sistemą. Civilinis oro judėjimas yra valdomas iš dviejų centrų Vilniaus ir Klaipėdos, tačiau karinis personalas dirba tik Vilniuje. Civilinės aviacijos personalas rūpinasi oro judėjimo valdymu, kariai - kontroliuoja oro erdvę. Taigi pirmasis principas -kurti bendrą civilinę-karinę oro erdvės kontrolės sistemą, atitinkančią NATO ir ICAO standartus. Situacija tam yra palanki, nors ir gana komplikuota. Dabartinė OEKS nėra visiškai pajėgi vykdyti visas užduotis. Duomenys gaunami iš senų P18 ir P37 radarų. Tiesa, sistemos modernizacija jau pradėta. Tam, kad laiku būtų galima reaguoti į galimus oro erdvės pažeidimus, būtina sukurti radiolokacinį lauką dar valstybės prieigose - kuo atokiau nuo savo sienų. Tai sąlygoja antrą OEKS principą - kurti regioninę oro erdvės kontrolės sistemą (kartu su Latvija bei Estija). Bendradarbiavimas pradėtas 1992 m. pradžioje, keičiantis šalis dominančia informacija, organizuojant įvairių lygių pareigūnų susitikimus. Buvo priimti šie esminiai susitarimai: - kartu jungtis į tokią sistemą, kuri atitinka ICAO ir NATO standartus, - organizuoti vieningos civilinės ir karinės OEKS vystymą, - vystyti bendrą 3 valstybių sistemą taip, kad kiekviena valstybė turėtų galimybę kontroliuoti savo oro erdvę, laikantis suvereniteto principų, - integruotis į vieningą sistemą vienos bendros sutarties pagrindu, - kurti pagrindinius sistemos elementus taip, kad ateityje juos būtų galima sujungti, - pritarti Lietuvos OEKS kūrimo programai, pirmame etape panaudojant senas radiolokacines stotis ir palaipsniui diegiant šiuolaikines. Trijų Baltijos valstybių OEKS kūrimui buvo sudarytos dvi grupės - vadovaujančioji ir darbo. Į vadovaujamą įeina Karinių oro pajėgų (KOP) vadai ir OEKT viršininkai. Darbo grupę sudaro specialistai, kurie sprendžia ryšių, kovos vadovavimo ir integracijos problemas. Čia aktyviai konsultuoja Danijos ir NATO Oro gynybos komiteto (NADC) specialistai. 1995 01 30 Taline įvyko Baltijos valstybių ir Danijos pareigūnų susitikimas. Buvo susitarta, kad: - būtina atstovauti NADC, - pagrindas sistemos vystymuisi būtų ICAO/NATO standartai. Tai padėtų greičiau integruotis į NATO. Buvo pasiūlyta organizuoti tris darbo grupes. Jose dar dalyvautų Danijos atstovai kaip konsultantai: - valdančioji grupė (Steering group) - atsakinga už vadovavimą darbinėms grupėms, valdymo struktūrinių pagrindų sudarymą. - sistemos sujungimo ir technologinė darbo grupės. Tai - bendri reikiamų veiksmų nustatymo ir integracijos į Baltijos valstybių oro erdvės saugumo ir kontrolės sistemą objektai. OEKS kūrimas - daug lėšų reikalaujanti programa, ypač tokiai šaliai kaip Lietuva, kuri šiuo metu turi nemažų finansinių problemų. Šiais metais NATO Oro gynybos komiteto posėdyje, Baltijos valstybių atstovai paprašė tam tikros pagalbos mokymų, strategijos analizės, radarų modeliavimo, sąveikavimo ir kitoms sritims vystyti. Taigi būtų galima suformuluoti trečią principą - esant sunkiai Lietuvos socialinei - ekonominei situacijai teks tam tikrą laiką naudotis sena radiolokacine įranga, palaipsniui modernizuojant OEK sistemą. Regioninė oro erdvės iniciatyva ir Lietuva Lietuva pripažįsta NATO šalių bei kitų valstybių pasiūlymų svarbą. Regioninė oro erdvės iniciatyva (ROEI) sumanyta JAV, siekiant įkurti regioninę karinę-civilinę oro erdvės kontrolę ir erdvės suverenumo sistemą Centrinėje ir Rytų Europoje. ROEI koncepcija buvo pristatyta prezidento B. Klintono aukščiausio lygio susitikime Prahoje 1994m. sausio 12d. Ši iniciatyva padeda stiprinti Partnerystės vardan taikos programa, taip pat - regioninius valstybių ryšius bei modernizuoti regionų civilinę-karinę oro skrydžių kontrolę ir valdymą. ROEI programa susideda iš dviejų fazių : struktūros suformavimo ir įgyvendinimo. Per pirmą fazę JAV ekspertai paruošia OEKS (oro erdvės kontrolės sistemos) projektus ir rekomendacijas, pateikdami ir radarų modelį bei projekto įgyvendinimo išlaidų apskaičiavimus. Šios strategijos įgyvendinimas turi būti pritaikytas kiekvienai šaliai pagal jos specifiką. Per antrąją fazę yra sukuriamos Regioninės darbo grupės, kurių funkcijos būtų interfeiso standartų, operacinių procedūrų nustatymas bei įgyvendinimo koordinavimas. Ekspertų buvo nustatyta, kad projektų įgyvendinimui (antra fazė) pagrindines išlaidas sudarys : vakarietiškų IFF transponderių įsigijimas ir jų instaliavimas, radarų-sensorių įsigijimas, ryšiai, valdymo centrų automatizavimas, įrenginiai, kalbų mokymąsis. JAV viceprezidentas A.Goras, praėjusiais metais viešėdamas Estijoje, pakvietė ir Baltijos šalis prisidėti prie ROEI programos. Buvo nutarta, kad jau tais pačiais metais prasidės diskusijos šia tema. Gegužės 18d. Vilniuje įvyko JAV ekspertų delegacijos (vadovas - F.J.Colson, JAV Gynybos departamento Federalinės aviacijos politikos padalinio direktorius) ir Lietuvos delegacijos (vadovas - ambasadorius V.Bulovas) susitikimas. Buvo pateiktas planas, kaip prisijungti prie ROEI. Lietuvos atstovai pakviesti susipažinti su integruota civiline-karine oro erdvės kontrolės sistema Jungtinėse Valstijose. Pareiškus Lietuvai norą jungtis prie ROEI, reikės atsakyti į tam tikrą klausimyną apie turimus oro erdvės kontrolės civilinius ir karinius įrengimus, apie planuojamą OEKS, apie OEK keliamus tikslus ir uždavinius ir t.t. Kitas etapas būtų JAV ekspertų apsilankymas Lietuvoje ir esamų sąlygų nustatymas. Kokia turėtų būti Lietuvos pozicija ROEI atžvilgiu ? NATO karinis prioritetas yra oro erdvės kontrolė ir gynyba. Lietuva savo OEKS pradėjo kurti dar 1992m. Nors tai ir daug lėšų reikalaujanti programa, tačiau buvo nuspręsta, kad tai yra prioritetinė sritis toliau sprendžiant valstybinės oro sienos oro erdvės apsaugos klausimus. Galima pabrėžti, kad iš trijų Baltijos regiono šalių, Lietuva turi didžiausią įdirbį OEKS kūrimo srityje. Trys pagrindiniai principai, išreikšti ROEI programoje - civilinės ir karinės oro erdvės kontrolės integracija, OEKS funkcionavimas regioniniame lygyje, senų priemonių modernizavimas - viso to Lietuva jau turi sukūrusi pagrindus ir prisijungimas prie ROEI programos visiškai atitiktų Lietuvos siekius. Ši iniciatyva padėtų efektyviau koordinuoti bendradarbiavimą su kaimynais (per Lenkiją išeinant ir į kitus Europos regionus), sujungtų jau turimas programas bei padėtų rasti optimalų variantą modernizuojant senas sistemas. Giedrė STATKEVIČIŪTĖ KAM gynybos politikos ir programų departamento vyriausioji specialistė <doc> Replika NUO SAVO - ANT SVETIMŲ PEČIŲ "Kauno dienoje" (1996 m. vasario 7 d.) išspausdintas atviras laiškas J.E.Arkivyskupui A.J.Bačkiui. Jį pasirašo Lietuvos moterų lygos Kauno skyriaus koordinacinė taryba. Iš esmės sutikdami su šiame dokumente pasakytais samprotavimais, kad Lietuvos kariuomenėje reikalinga kapelionų institucija ir krikščioniškos moralės ugdymas, vis dėlto norėtume atkreipti dėmesį į šias eilutes: "Mes, moterys, mamos ir močiutės, reikalaujame, kad Lietuvos kariuomenėje nebūtų panaikinta karo kapeliono institucija. Šiuo metu tarnaujantys Lietuvos kariuomenėje mūsų vaikai praranda galimybę susipažinti su pagrindinėmis tikėjimo tiesomis bei jas praktikuoti." Viskas logiška. Tik mieloms Moterų lygos atstovėms iš Kauno norėtume priminti, kad Lietuvoje jau labai labai seniai su pagrindinėmis tikėjimo tiesomis savo vaikus ir vaikaičius supažindina būtent mamos ir močiutės. Kada vyrui jau prasikalę ūsai, tai daryti gali būti ir per vėlu. V.S. <doc> TANKAI PRIE VYRIAUSIOJO ŠTABO Iš Stasio Asevičiaus knygos "Praeitin atsigręžus" Prieš kurį laiką gavome vilkaviškiečio J.Minkevičiaus mums pasiųstą majoro Stasio Asevičiaus atsiminimų knygą. Jos turinį taikliai nusako redaktoriaus Alekso Dabulskio įžangos žodis: "Velionio S.Asevičiaus užrašai tapo brangia šeimos relikvija. Kartu tai yra ano istorinio mūsų valstybės tarpsnio autentiškas atspindys, tų įvykių dalyvių patikimas liudijimas. Sūnūs pasirūpino, kad tėtuko (šitaip maloniai šeimoje vadino tuos rankraščius) būtų parengti spaudai ir išleisti. Tokiu būdu S.Asevičiaus prisiminimai bus prieinami ne vien šeimos nariams. Gal juose ras medžiagos istorikai." Perspausdiname S.Asevičiaus atsiminimų ištrauką, kurioje aprašomas karių dalyvavimas 1926 metų gruodžio perversme. Šios eilutės primena, kur gali nuvesti politiniai žaidimai, jei į juos įtraukiama kariuomenė. 1926 metų pradžioje tarnybos labui buvau perkeltas į Šarvuočių rinktinę ir paskirtas 1-osios tankų kuopos vadu bataliono vado teisėmis. Tuo laiku tankų batalionas turėjo 12 lengvųjų pasenusių tankų "Reno" (nuo Pirmojo pasaulinio karo), kurie ilgiau buvo taisomi, negu naudojami, nes vos išvažiuodavom į pratybas, visuomet sugesdavo. Man kaip rikiuotės karininkui buvo pavesta mokyti naujokus, nes 2-osios kuopos vadas majoras Laužonis buvo artilerininkas, o 3-osios kuopos vadas daugiausia dirbo kariuomenės teisme, tad batalione mažai kada buvo. Be to, jie abu majorai, aš kapitonas. Bataliono vadas buvo pulkininkas leitenantas Liutermora. Gyvenom gerai, o darbo ne per daug, be to, tas pats gana įvairus. 1926 metų vieną vasaros sekmadienį, jau į pavakarę, pas mane į butą (tankų batalionas stovėjo Aukštojoje Fredoje, ir aš ten turėjau butą) atėjo iš Kauno generolas Ladyga ir daktaras Bistras. Iš karto buvau nustebęs, kadangi su daktaru Bistru nebuvau pažįstamas, tik žinojau iš laikraščių, kad jisai yra Krikščionių demokratų partijos pirmininkas. Po trumpo pasikalbėjimo generolas Ladyga pasakė, norįs su manimi asmeniškai pasikalbėti. Kadangi oras buvo labai gražus. išėjome į lauką ir susėdom ant pievutės. Generolas pradėjo mane klausinėti, kiek batalione yra tankų, koks puskarininkių bei kareivių ūpas, ar nesilanko pas kareivius kokie nors asmenys iš Kauno ir t.t. Gerai žinodamas generolą Ladygą pasakiau, kad batalione yra 12 tankų, iš kurių 4-5 nuolat remontuojami, kad puskarininkiai lankosi Liaudies namuose Kaune, bet kareiviai tenai neina. Mat Liaudies namuose sekmadieniais vykdavo susirinkimai, neva darbininkų mitingai, bet juose daugiausia kalbėdavo raudonųjų agentai (taip pirmadienį pasakodavo puskarininkiai). Po šio pranešimo generolas Ladyga man sako: matai, rengiamasi versti šią kairiųjų vyriausybę, tam tikslui gal bus reikalingi ir tankai, todėl reikia turėti visiškai parengtus nors 6 tankus. Kai bus reikalas, girdi, gausiu įsakymą iš Vyriausiojo štabo. Puskarininkiai gali būti nepatikimi. Gal geriau, kad visuose tankuose būtų karininkai. Jie bus paskirti iš aviacijos. Pradės ateidinėti pas mane supažindinimui su tankų veikimu. Ką gi, sakau: klausau, pone generole! Apie šį mūsų pasikalbėjimą niekas neturįs žinoti, netgi Rinktinės vadas. Paklausiau, o kaip su bataliono vadu - ar galiu pranešti. Taip, bataliono vadui galima pasakyti. Rytojaus dieną bataliono vadas pulkininkas leitenantas Liutermora paklausė, ar buvo vakar generolas Ladyga. Atsakiau, kad buvo. Sako, jis apsiriko pas mane atėjęs. Mat šarvuočių rinktinėje buvome du Asevičiai - aš, Stasys, ir Vincas, vadovavęs autošarvuočiams. Vincas buvo krikščionis demokratas, aš gi nepartinis. Bet nieko nepadarysi, man viskas pasakyta, todėl atšaukti jau nebuvo galimybės. Bataliono vadas Liutermora taipgi įsakė nieko nesakyti Rinktinės vadui. Kodėl jam nebuvo sakoma? Mano įsitikinimu, gal tik todėl, kad Rinktinės vadas buvo labai susidraugavęs su Kvieska, o šis tuo laiku buvo didelis šulas Valstiečių liaudininkų partijos Centro valdyboje ir dažnai sekmadieniais ateidavo pas Kerbelį. Pagal generolo Ladygos prašymą šeši tankai taip ir stovėjo visą laiką paruošti. Ir štai 1926 metų gruodžio 17 dieną, apie 9 valandą vakaro, suskambėjo mano bute telefonas. Kalbėjo pulkininkas Skorubskis iš Vyriausiojo štabo. Jisai pranešė, kad mano žinion pasiųsta 10 karininkų iš aviacijos, ir kad tuojau visiškai ginkluoti šeši tankai būtų atsiųsti prie Vyriausiojo štabo. Be to, kad būtų nukirptas Rinktinės vado telefonas. Beje, aviacijos karininkai keletą kartų prieš tai buvo atėję grupėmis į tankų batalioną susipažinti su tankų veikimu. Kiekvienas praktiškai išbandė važiavimą. Tad gruodžio 17-ąją iš tų grupių ir atvyko. Gavęs įsakymą, apsirengiau ir nuėjau į garažą, kur kieme jau radau 10 aviacijos karininkų. Greit paskirstęs visus į tankus, patsai sėdau į tanką "Karas" ir pirmutinis išvažiavau, o paskui mane leidosi ir kiti. Taip apie 10 valandą vakaro buvome jau prie Vyriausiojo štabo. Vyriausiajame štabe prisistačiau pulkininkui Skorubskiui. Jisai įsakė pristatyti majorui P.Plechavičiui. Iš majoro Plechavičiaus gavau nurodymą pasilikti Vyriausiajame štabe. Išbuvęs čia visą parą, buvau pakeistas antrosios kuopos vado majoro Laužonio. Dar po dienos visi tankai grįžo į garažus. Ko tiktai gyvenime nebūna! Tarnaujant Šarvuočių rinktinėje, 1926 metų liepos mėnesio vieną šeštadienį po darbo išvažiavome automobiliu į Babtus pamedžioti ančių. Po medžioklės sekmadienį grįžome į namus. Atrodo, niekam nieko nepadarėme, bet už šią medžioklę buvome atiduoti kariuomenės teismui. Tik dėl gruodžio 17-osios perversmo teismo išvengėme. 1927 metų vasario mėnesio 16 dieną buvau pakeltas į majorus ir tarnybos labui iškeltas į 1-osios divizijos štabą Panevėžin. <doc> Pratybos su Lietuvoje gan populiariu, nors ir brangiu, pistoletu, skirtu savigynai, vokišku SIG/SAUER. Mikliai išsitraukti ginklą, suspėti laiku ir taikliai paleisti šūvį, išmokti kitokių šaudybos gudrybių, įgyti praktinių įgūdžių jūs galite SKAT šaudymo mokymo centre (p.20) JAV PROFESIONALAI - LIETUVAI Pirmoji pažintis su JAV atsargos karininkais plk. Eugenijumi Ringaudu Vigeliu ir plk. ltn. Donatu Skuču. (Iš kairės į dešinę) KAM sekretoriai Valdemaras Sarapinas ir Jonas Gečas, plk. E.R.Vigelis ir plk. ltn. D.Skučas. Plačiau apie svečių viešnagę - 5 psl. Vrš. Tado DAMBRAUSKO nuotrauka Taktinėse pratybose SKAT štabo savanoriai R.URBONAVIČIAUS nuotrauka <doc> JŪROS VARTŲ SARGYBINIAI Nors žiemos mėnesiais Karinių jūrų pajėgų laivai daugiausia laiko praleido prie krantinių, jų įgulos įtemptai dirbo. Bundant pavasariui, privalu deramai pasirengti artėjančioms taktikos pratyboms, iš kurių net keletas rengiama pagal partnerystės taikos labui programą ir kuriose Lietuvos atstovai dar kartą turės pademonstruoti savo sugebėjimus kartu su NATO ir kitų Vakarų šalių laivais. Vytauto MILIŠAUSKO nuotraukose: 1. Sargyboje prie trapo artilerinio radaro vyr. operatorius Darius Šatkus 2. Vairininkas grandinis Deividas Bacevičius 3. Vairinėje žvalgybos viršila j. psk. Robertas Stankevičius ir vyr. signalininkas-vairininkas gr. Ričardas Stasiukėnas 4. Centriniame raketų poste kovos dalies vadas kpt. ltn. Eugenijus Valikovas, zenitinių raketų komplekso viršila gr. Romas Gricius, operatoriai Viktoras Lukičiovas ir Arinijus Vykertas <doc> IŠLIKę PER STEBUKLĄ Šie 1919-1920 metų Lietuvos savanorių kapai - Alvito miestelio, garsaus apdainuotąja dūda ir šv. Onos atlaidais, pakraštyje. Kaip jie išliko nepaliesti per visą sovietmečio laikotarpį? Juk dalis čia besiilsinčių žuvę kovose su bolševikais. Gal saugojo šalimais suaugęs medelynas, o gal vis dėlto gyva vietos žmonėse pagarba ir meilė žuvusiems už Lietuvos laisvę Romo EIDUKEVIČIAUS nuotrauka <doc> AŠ TARNAVAU KETURIOSE KARIUOMENĖSE "Kario" skaitytojas iš JAV Aleksandras Atutis gimė 1911 m. balandžio 12 d. Tauragės apskrityje, Vytogalos kaime. Mokėsi Šilalės vidurinėje komercinėje mokykloje, Kražių "Žiburio" gimnazijoje. Po dviejų mėnesių studijų Kauno Vytauto Didžiojo universiteto medicinos fakultete buvo pašauktas į kariuomenę. 1935 m. įstojo į Karo mokyklą, kurią baigęs tarnavo priešlėktuvinės apsaugos rinktinėje. Lietuvą okupavus raudonajai armijai, tęsė tarnybą vadinamojoje Lietuvos liaudies kariuomenėje, kurios reikalais jau realiai "rūpinosi" sovietų politrukai. Į Lietuvą įžengus kitam okupantui, sovietams paniškai traukiantis, A.Atučiui pasisekė pabėgti ir pasilikti savo krašte. Karo metu jis dirbo civilinį darbą, o frontui vėl priartėjus, sutiko tarnauti Vermachtui - vadovavo Vilniaus miesto priešlėktuvinės gynybos baterijai. Po to - pabėgėlio dalia - Viena, Vokietijos miestai, pabėgėlių stovyklos. Reikėjo išgyventi pačiam, išlaikyti šeimą. A.Atutis, patekęs į britų kontroliuojamą zoną, eina tarnauti į jų 2-ąją pėstininkų diviziją, vadovauja kuopai, saugančiai kariuomenės sandėlius ir kitus svarbius objektus. 1949 m. birželio mėnesį su žmona Jadvyga ir dvejų metų sūneliu Donatu išvyksta į JAV, apsigyvena Čikagoje. Taip prasideda naujas buvusio Lietuvos karininko gyvenimo etapas - toli nuo Tėvynės, kurioje šeimininkauja svetimieji, svetimoje, bet laisvoje šalyje. Aleksandras Atutis yra parašęs nemažos apimties atsiminimus apie savo kario profesionalo kelią, "tarnybos keturiose kariuomenėse" (Lietuvos, sovietų, vokiečių ir britų) peripetijas bei išgyvenimus. Pradėdami "Karyje" spausdinti ištraukas iš šių atsiminimų, tikimės, kad tai padės jauniesiems mūsų žurnalo skaitytojams aiškiau suvokti sudėtingą ir tragišką tuometinės Lietuvos, jos kariuomenės situaciją, o vyresnės kartos žmonėms, to laikotarpio liudininkams, - dar kartą prisiminti šį sunkių išbandymų laikotarpį. Dėkojame ponui Aleksandrui Atučiui už pasitikėjimą ir "Kariui" atsiųstą medžiagą. PIONIERIŲ BATALIONE - TIK YPAČ STIPRŪS VYRAI Gruodžio 1 d. jau turėjau prisistatyti į Pionierių batalioną, dislokuotą Šančiuose. Skaudžiai užsitrenkė geležiniai vartai, man įžengus į raudono mūro kareivinių kiemą. Čia turėjau pradėti naują, karišką gyvenimą. Civilę aprangą pakeitė storo žalio milo uniforma su auliniais pakaustytais batais. Priedas - kuprinė, kirka, kastuvas, bundulis suvyniotos storos virvės, plieno šalmas ir šautuvas. Šį glėbį turto vos galėjau užtempti į trečio aukšto kazematą. Mano tiesioginis viršininkas grandinis Razma nurodė, kaip viską ant geležinės lovos galo tvarkingai sukabinti. Mane paskyrė į 2-osios kuopos pirmąjį būrį, kurio vadas ltn. Baltikauskas buvo labai žvalus vyras. Du šaltus žiemos mėnesius, nuo ryto 8 val. iki 12 val. - rikiuotės mokymai. Pakaustytais batais pliekėme asfaltą, kad net ugnies žiežirbos lėkė. Popietinėmis valandomis mokėmės vidaus ir sargybų statutų, pionierių specialybės. Po naujokų mokymų gavau eilinio laipsnį. Mane paskyrė į ūkio kuopą raštininku. Šią kuopą pravardžiuodavo "bulvaskučių" kuopa. Kareiviai gėdindavosi pasisakyti, kad tarnavo ūkio kuopoje, bet aš džiaugiausi, nes bulvių skųsti man nereikės. Buvo žąsų pertekliaus metai. Lietuvos valdžia įsakė visiems tarnautojams pagal uždarbio dydį jas pirkti. Mūsų kuopos virtuvė beveik kas antrą dieną pietums virdavo skanų žąsienos šiupinį. Mano brolis Klemensas, jau kapitonas, turėjo pirkti tris žąsis. Tai jis kas mėnesį ir man atnešdavo vieną skaniai iškeptą žąsį "sudoroti". Dėl to neturėjau problemos: kazemate vis atsirasdavo draugų, kurie apetitu nesiskundė... Tačiau laikas slinko labai lėtai, ypač raštinėje. Atėjus pavasariui pro atvirus langus vakarais klausydavausi Karo mokyklos kariūnų dainų. Su širdgėla galvodavau, kad ir aš galėjau ten būti ir dainuoti tas skambias dainas... O kodėl nepamėginus tapti kadriniu karininku? Beje, stojantiesiems iš kariuomenės suteikdavo pirmenybę. Tęsti medicinos studijas po dvejų metų pertraukos nebeturėjau entuziazmo, nes kol ją baigčiau, būčiau jau pasiekęs savo gyvenimo pusamžį. Pasakiau apie savo sumanymą broliui. Jis mane įspėjo, kad aš esąs per švelnus būti karininku, kad reikės būti "kietu" ne tik sau, bet svarbiausia ir kitiems - kareiviams. 1935 m. vasara. Pats laikas paduoti prašymą į Pirmojo Lietuvos Prezidento Antano Smetonos Karo mokyklą. Padavusieji prašymus liepos mėn. 15 d. turėjo atvykti į Karo mokyklą pasitikrinti sveikatą ir išlaikyti specialius egzaminus. Susirinko daugiau negu 400 jaunų vyrų: studentų, mokytojų, policijos vadų, kariuomenėje tarnaujančių karių ir net iš kunigų seminarijos. Priėmė tik 149 vyrus. Tarp jų - ir aš! Iki mokslo pradžios dar buvo trys mėnesiai. Turėjau grįžti į Pionierių batalioną tęsti tarnybą. Tuojau iš ūkio kuopos ir raštinės mane perkėlė į mokomąją kuopą, kad "pagerinčiau pionieriaus vardą". Teko gerokai paprakaituoti - su 60 kg kroviniu ant nugaros nuo ryto iki vakaro. Be to, darydavome plaustus, per Nemuną tiesėme pontoninius tiltus, rengėme apkasus ir slėptuves, tiesėme ir taisėme kelius. GERIAUSI METAI - KARO MOKYKLOJE 1935 m. spalio 15 d. pro aukštus vartus įžengiau į Pirmojo Lietuvos Prezidento Karo mokyklą. XIX laida pradėjo trejų metų kursą. Gavę kariūnų aprangą, buvome suskirstyti į ginklo rūšių grupes. Mane paskyrė į pėstininkų būrį, nors tikėjausi patekti į pionierių grupę. Po vieno mėnesio rikiuotės apmokymų, buvome pasiųsti į pulkus susipažinti su kareivio gyvenimu. Patekau į Lietuvos Kunigaikščio Vytenio 9-ąjį pėstininkų pulką. Buvome įtraukti į mokomąją kuopą. Mums, kariūnams kandidatams, nebuvo daroma jokių išimčių. Šveitėme ir šlavėme kareivines bei kiemą, skutome bulves, plovėme indus, visi valgėme prie vieno stalo. Lyja ar sninga, šilta ar šalta - nesvarbu: po 4 valandas iš ryto - rikiuotės treniruotės ar taktikos užsiėmimai laukuose. Popietinėmis valandomis - pamokos klasėse: sargybų ir vidaus statutai, pėstininkų ginklų pažinimas, jų išnarstymas, surinkimas ir valymas. Kuopos vadas kpt. Baniulis atidžiai stebėjo kariūnų mokymą ir drausmę. Mes, kariūnai, nuo kitų karių skyrėmės tik tuo, kad paraduose dėvėjome baltus diržus. Greitai prabėgo 7 mėnesiai pulke, ir mes grįžome į Karo mokyklą, kurios jau buvome gerokai pasiilgę. Lietuva stengėsi sustiprinti savo karinį apsiginklavimą: gamino ir pirko naujus, greitesnius karo lėktuvus, sukūrė priešlėktuvinę apsaugą, įsigydama zenitinių pabūklų ir orlikonų (stambaus kalibro kulkosvaidžių). Reikėjo daugiau ir gerai parengtų karininkų. Mūsų XIX laidai buvo sudaryta nauja sudėtinga programa, kuri aprėpė ne tik ginklų pažinimą, jų veikimą ir jų naudojimo taktiką, bet ir karų istoriją, valstybių politinę struktūrą, užsienio kalbų mokymą ir patriotinį auklėjimą. Dalykų dėstytojai buvo aukštesnio laipsnio karininkai - specialistai. Iš dėstomų dalykų mums reikėjo laikyti periodinius egzaminus. Mūsų laidoje buvo ir "nubyrėjimų" - dėl ligos ar kitų priežasčių. Užsigrūdinusių kariūnų liko tik 146. Ypač daug ištvermės reikalavo pėstininkų taktikos pratimai: visa kautynių apranga tempdavome sunkųjį Maksim kulkosvaidį stačiais IV forto krantais į Rokų kaimo laukus kautynių praktikai. Būta ir įdomesnių užsiėmimų. Ypač jodinėjimas. Kareiviai atvesdavo reikalingą arklių skaičių į aikštę, juos išlygiavę laikydavo, kol jodinėjimo instruktorius duodavo komandą. Mes bėgdavome pagriebti sau patinkantį arklį. Mat tarp jų buvo vienas "liūdnai pagarsėjęs" žirgas, kurio visi vengdavome, - neklusnusis Keršis. Tik užsėdus ant nugaros, jis pradėdavo spardytis, numesdavo raitelį. Matydami savo kolegą, išsviestą iš balno ir gulintį ant žemės, turėdavomė gardaus juoko. Keršis visada pajusdavo, ar stiprias kojas ir rankas turi jo raitelis. Jei tik vadelės neįtemptos ir batų kulnais deramai nespaudi, Keršis tuoj pradeda savo šokį. Ne vieną kartą ir man teko būti Keršio "šokio partneriu", bet tam "šokiui" vadovavau aš. Mat turėjau šiek tiek "kaubojiško" patyrimo iš anksčiau. Sportas Karo mokykloje buvo ne paskutinėje vietoje. Mūsų laidos metais susibūrė gan stipri futbolo komanda. Jos geriausieji žaidėjai - J.Paulionis, V.Numgaudas, K.Kundrotas, S.Buzas ir kiti, daugiausia kauniškiai "aušrokai". Jie varžydavosi ir su kitų pulkų komandomis, kurias dažniausiai nugalėdavo. Taip pat mėgome krepšinį, atletiką, kardų dvikovą, o mažiausiai boksą. 1937 m. Europoje politinė įtampa išaugo, tad Lietuvos vyriausybė ėmė labiau rūpintis krašto saugumu. Buvo nutarta XIX laidos kadro karininkų kursą sutrumpinti puse metų. Pagrindinių dalykų lektoriai skubotai baigė dėstyti savo programas, ir mes išlaikėme paskutiniuosius egzaminus. 1938 m. pavasarį pradėjome grupėmis važinėti į Kauną, į karių uniformų siuvyklą bei batų dirbtuves pasimatuoti naujų uniformų. Buvo pradėtas krauti jauno karininko "kraitis": į didelį žalią lagaminą tilpo lovos patalynė, atitinkamo dydžio baltiniai ir kiti reikalingi dalykai. Mums skyrė po 1.500 litų įsigyti dviems mundurams, dvejoms viršutinėms kelnėms, dviems poroms batų, diržui, išeiginei juostai, milinei, kuprinei, odinėms pirštinėms ir kitoms smulkmenoms. Už likusius 400 litų reikėjo nusipirkti baldus: lovą, spintą, stalą ir kėdes. Ir štai atėjo laukiamoji 1938 metų gegužės 13-oji - pakėlimo į karininko laipsnį ir išleistuvių diena. Išaušo gražus saulėtas penktadienio rytas. Paskutinį kartą apsirengę kariūno šventine uniforma ir pavalgę pusryčius, nuėjome į mokyklos koplyčią išklausyti Šv. Mišių. Kun. Abraitis pasakė gražų pamokslą, linkėdamas sėkmės ir Dievo palaimos mūsų naujam gyvenimui. 11 val. visa Karo mokykla išsirikiavo parado aikštėje. Išleidžiamoji laida visada globodavo Karo mokyklos vėliavą. Todėl ir mes paėmę ją iš aktų salės, atžygiavome į aikštę ir užėmėme vietą voros priekyje. Mums išsirikiavus, po kelių minučių atvažiavo juodas limuzinas, iš kurio išlipo prezidentas Antanas Smetona, kariuomenės vadas gen. Stasys Raštikis ir kiti aukšti valdžios pareigūnai. Juos pasitiko Karo mokyklos viršininkas gen. K.Musteikis. Pasigirdo komanda: "Batalionas! Ginklu gerbk!". Prezidentas, gen. K.Musteikio lydimas, praėjo pro kariūnų eiles. Sustojęs ties rikiuotės viduriu, prazidentas pasveikino: - Sveiki, kariūnai! Iš jaunų krūtinių nuaidėjo griausmingas atsakymas: - Sveikas, Tamsta! Po to, prezidentas pakilo į tribūną ir pasakė trumpą kalbą, linkėdamas absolventams toliau stiprinti karo žinias ir visada būti pasirengusiems ginti Tėvynę. Adjutantas kpt. Jaruševičius perskaitė kiekvieno XIX laidos kariūno, pakeliamo į jaunesniojo leitenanto laipsnį, pavardę. Paminėtas kariūnas žengdavo žingsnį į priekį, saliutuodavo ginklu ir vėl žengdavo atgal į savo vietą. Pakeltųjų į karininko laipsnį buvo 141 asmuo. Penkiems, neišlaikiusiems egzaminų, suteikė puskarininkio laipsnį, su teise po pusės metų tarnybos dalinyje būti pakeltu į j. ltn. laipsnį. Mokyklos vėliavą perdavėme XX laidos atstovams. Prezidentui ir palydai nuvykus užkandžiauti į puotos salę, mes nuskubėjome į kazematus persirengti karininko uniformomis. Iškilmingiausia dienos dalis - priesaika ir kardo įteikimas. Pasipuošę karininko uniformomis, išsirikiavome prie Vytauto Didžiojo paminklo, gėlėmis apsodintoje aikštelėje. Ant ilgo žalia staltiese uždengto stalo saulėje spindėjo plieniniai kardai. Prie kardų stalo atėjo prezidentas A.Smetona, Karo mokyklos viršininkas gen. K.Musteikis, adjutantas. Tolėliau stovėjo kariuomenės vadas gen. S.Raštikis, kiti aukšto rango karininkai. Mokyklos kapelionas balsiai skaito priesaikos tekstą. Mes, pakėlę dešinę ranką, jo žodžius kartojame. Pagal baigimo vyresniškumą kiekvieną atskirai iššaukia prie kardų stalo. Jaunesnysis leitenantas, atėjęs prie stalo, priešais prezidentą, priklaupia ant vieno kelio. Prezidentas paima kardą, kurį jam paduoda mokyklos viršininkas, paliečia kardu priklaupusiojo petį ir taria: "Be reikalo nepakelk - be garbės nenuleisk!". Jaunasis karininkas atsistoja, paėmęs kardą iš prezidento rankų, saliutuoja, kiša ginklą į prie šono kabančią makštį ir, padaręs sklandų sukinį, grįžta į savo vietą. Tai buvo pats jautriausias ir visą gyvenimą nepamirštamas momentas. Po to buvo perskaitytas kariuomenės įsakymas, į kokius dalinius - pulkus turėjome prisistatyti tarnybai. Penki karininkai iš pėstininkų grupės buvo paskirti į Priešlėktuvinės apsaugos rinktinę. Daug kas svajojo patekti į šį naujos ginklo rūšies dalinį. Ir koks buvo džiaugsmas, kai išgirdau, kad aš į ją paskirtas! Puošnioje pokylių salėje prezidentas vėl pasakė trumpą kalbą, primindamas mūsų gyvenimo užduotį ir pasiaukojimą Tėvynei. Pirmasis mokyklą baigęs j. ltn. Herbertas Stepaitis visos laidos vardu padėkojo prezidentui už jo linkėjimus, užtikrindamas, kad mes jo ir Tėvynės neapvilsime, o jei reikės ir gyvybes paaukosime!... Po iškilmių, vakare, toje pačioje gražiai išpuoštoje salėje, orkestrui grojant, prasidėjo "linksmoji dalis" - šokiai. Mes, jaunieji karininkai ir kariūnai su savo kviestais svečiais sukomės valso sukūriuose iki paryčių... Palydėję svečius, sugrįžome į savo kazematus paskutinių kelių valandų poilsiui. Dveji su puse metų Karo mokykloje prabėgo kaip sapnas... (B. d.) Aleksandras ATUTIS <doc> PLĖTOJAMI RYŠIAI SU JAV AVARINIO PASIRENGIMO TARNYBOMIS Sausio mėnesį Vašingtone, "Mayflower" viešbutyje, buvo surengtas tarptautinis simpoziumas "Maršalo palikimas: partnerystė ateičiai". Simpoziumas skirtas Vakarų Europos valstybių ekonomikos plėtros (pagal "Maršalo plano" programą) problemoms ir generolo G.C.Marshall'o indėlio į pasaulinį taikos procesą 50-mečiui. "Maršalo planas" gimė 1947 m. birželio mėn. Po Antrojo pasaulinio karo sugriauta, padalinta į politiškai ir ekonomiškai konfrontuojančias stovyklas Europa turėjo tapti valstybių partnerių bendrija. Mūsų dienomis generolo G.C.Marshall'o taikaus sambūrio idėjos, suradusios daugybę pasekėjų, išaugo į naują, labai patrauklią valstybių bendradarbiavimo formą - NATO sutarties valstybių ir jos partnerių "Partnerystės taikos labui" programą. Jos tikslas: stiprinti Europoje integracijos procesus, saugumą bei vadinamąsias "naująsias demokratijas" - jaunas nepriklausomas Rytų ir Vidurio Europos valstybes. Lietuva neliko nuošalyje ir aktyviai įsitraukė į šiuos procesus. Manau, kad itin aktualu ir naudinga pažvelgti į minėtą programą per mūsų valstybės gyventojų saugumo prizmę, kadangi kiekvienos valstybės tikslas - siekti, kad įvairių mūsų dienomis kylančių krizių bei grėsmių atvejais maksimaliai būtų išsaugota žmonių gyvybė, sveikata ir gerovė. Konkrečiai tuo turi rūpintis šalies Civilinės saugos sistema. Dar 1992 m., mezgantis pirmiesiems Lietuvos krašto apsaugos kontaktams su JAV Pensilvanijos nacionaline gvardija, Civilinės saugos departamentas ir JAV kariai iš karto surado bendrą kalbą. Beje, šia proga įdomu būtų prisiminti vieną 1993 m. atvejį. Liepos mėnesį Lietuvoje viešėjo JAV kariuomenės štabo Europoje vadas, brigados generolas Tom'as P. Lenno'as. Susitikime su juo CSD direktorius plk. G.Pulokas pasakė susirūpinęs dėl didelės nelaimės, užgriuvusios JAV žmones - potvynio Misisipės ir Misurio upių baseine. Nors iš pradžių pasirodė, kad generolas šiems žodžiams nesuteikė didelės reikšmės, tą pačią dieną jis paklausė CDS direktoriaus, ar pastarasis pasirengęs jau rytoj išvykti į JAV nelaimės rajoną. Labai operatyviai JAV Pensilvanijos nacionalinės gvardijos karinių ryšių grupės karininkai Lietuvoje sutvarkė visus keliomės formalumus, ir plk. G.Pulokas bei dar trys mūsų karininkai išvyko į Misurio valstiją. Čia jiems buvo sudarytos galimybės susipažinti su visų valstybinių tarnybų, įskaitant ir Nacionalinės gvardijos padalinius, veikla, šalinant potvynio padarinius. Įgytos žinios ir praktiniai įgūdžiai labai pravertė 1994 m. pavasarį, kai Nemuno deltoje buvo apsemta daugiau kaip 40 tūkst. ha teritorija. Sulaukėme ir atsakomojo vizito. Birželio pradžioje Pensilvanijos nacionalinės gvardijos pasirengimo nelaimėms ir raginimo į jas operacijų ekspertas lankėsi Šilutėje, susitiko su Šilutės Ekstremalių situacijų komisija bei valdytoju. Buvo išanalizuoti apie potvynį surinkti duomenys, įvertinti nuostoliai, priemonės, kurių buvo imtasi, numatyti galimi resursai ir prognozės. 1993 m. liepos 20-24 d. Vilniuje buvo surengti radiologinio planavimo kursai ir seminaras. Juos organizavo didelė grupė JAV šios srities specialistų drauge su Gynybos departamento pasirengimo avarijoms planavimo komiteto direktoriumi p. Maxwell'u Alston'u. Kursuose dalyvavo apie 50 žmonių, ne tik kariai, bet ir kitų ministerijų bei tarnybų atstovai. Tų pačių metų rugsėjo 18-26 d. JAV Gynybos departamento avarinio planavimo direktoriaus kvietimu grupė CSD specialistų dalyvavo radiologinio planavimo konferencijoje Vašingtone. Šie renginiai labai padėjo rengiant Lietuvos gyventojų apsaugos planą avarijos Ignalinos AE atveju (vėliau šį planą palankiai įvertino JAV ekspertai). 1994 ir 1995 m. daugiausia bendradarbiauta su JAV Pensilvanijos nacionalinės gvardijos štabu ir jos karinių ryšių grupe, Lietuvoje įgyvendinant programą "Kariai kariams", Gynybos departamentu, FEMA bei kitomis valstybinėmis institucijomis. Įsiminė 1994 m. rugsėjo 14 d. įvykęs seminaras tiekimo klausimais. JAV kariai ir civiliai specialistai, iš anksto susipažinę su mūsų pramonės gigantais - Ignalinos AE ir Mažeikių naftos perdirbimo įmone - parengė ir atspausdino anglų ir lietuvių kalbomis metodinę medžiagą. Seminare buvo modeliuojamos avarinės situacijos, o dalyviai įvertindavo jas, teikdavo galimų sprendimų variantus, įmanomus pagal turimus resursus avarijos padariniams lokalizuoti ir gyventojams gelbėti. Buvo svarstomos Lietuvos kariuomenės galimybės suteikti pagalbą civilinei valdžiai ir gyventojams. 1995 m. JAV Gynybos armijos štabo, JAV karinių pajėgų štabo Europoje bei Pensilvanijos nacionalinės gvardijos štabo pareigūnų dėka 22 Lietuvos civilinės saugos sistemos bei karinių struktūrų specialistai mokėsi įvairaus profilio kursuose JAV mokymo centruose. Jie turėjo geras galimybes patvirtinti savo karines žinias bei praktinius įgūdžius ryšių technikos ir kompiuterių panaudojimo, nuodingųjų medžiagų nukenksminimo, gyventojų apsaugos planavimo avarijų atominėse elektrinėse atvejais, karinės paramos organizavimo civilinėms institucijoms ir kitais klausimais. 1995 m. balandžio 28 d. Briuselyje įvyko NATO vyresniojo civilinio ekstremalaus planavimo posėdis, kuriame buvo aptartas Lietuvos civilinės saugos sistemos pasirengimas dalyvauti bendrose JAV karinių pajėgų štabo Europoje ir Lietuvos CSD štabo pratybose kodinis "Agile Lion" pavadinimu. Birželio 26-30 d. Heldelberge vyko bendras minėtasis karinis politinis seminaras-pratybos "Nelaimės padarinių šalinimas Ignalinos AE avarijos atveju ir humanitarinė pagalba". Ypač svarbus, JAV Gynybos departamento materialiai paremtas, renginys įvyko 1995 m. rugsėjo 11-16 d. Krašto apsaugos specialistų tobulinimosi ir kvalifikacijos kėlimo centre Nemenčinėje. Tai - avarinio pasirengimo seminaras-pratybos pagal "Partnerystės taikos labui" programą. Per pratybas taip pat buvo orientuotasi į pagrindinį rizikos šaltinį, esantį Lietuvos teritorijoje - Ignalinos AE. Pratybų koordinatoriai - JAV armijos Oro ir strateginės gynybos štabo komanda. Nemenčinėje susirinko 26 valstybių, iš jų - priklausančių NATO ir jos partnerių atstovai, tarptautinių organizacijų bendrija, remianti humanitarinę pagalbą bei pasirengimą avarijoms. Šio renginio iniciatorius - p. M.Alston'as, JAV Gynybos departamento Pasirengimo avarijoms planavimo komiteto direktorius, atvykęs su avarinio pasirengimo specialistų ir ekspertų komanda. Patys dalyviai, žaidėjai - tai valstybinio ir vietinio lygio CS avarinio planavimo specialistų komandos iš Lietuvos, Latvijos ir Baltarusijos. Buvo siekiama suvienyti kaimyninių valstybių, kurias labiausiai paveiktų katastrofinė avarija Ignalinos AE, pastangas, derinant civilinius ir avarinius planus, koordinuojant atsakomuosius veiksmus nelaimės atveju. Būtent čia padėti trijų kaimyninių valstybių bendradarbiavimo pamatai, siekiant didesnio saugumo regiono gyventojams. Išryškėję trūkumai (tiksliau - jų pašalinimas) - artimiausia bendro darbo perspektyva. Buvo naudojama iš JAV Oro strateginės gynybos armijos štabo atvežti kompiuteriai, įvertinimo, analizės programos, orgtechnika. Skubiai spręstini klausimai ir problemos aprėpė viską: nuo pirminio įspėjimo apie grėsmę iki pabėgėlių problemų bei tarptautinių savitarpio pagalbos sutarčių. Pagrindinis dėmesys - žmogaus gyvybei ir sveikatai, buvo ieškoma būdų, kaip sumažinti galimas dvasines kančias bei materialinius nuostolius. Violeta BALTUŠYTĖ CSD atstovė spaudai <doc> Bitė Vilimaitė UŽPUSTYTAS TRAUKINYS Leokadija ir Ona Senosios Onos mirtis paskutinįkart surinko į krūvą giminę. Taip susiklostė gyvenimas, kad ji visus tuos vyrus ir moteris, sėdinčius dabar čia, prie jos karsto, buvo nors po truputį auginusi, - ir net jų vaikus, ir vaikų vaikus buvo švarinusi ir glosčiusi tomis savo minkštomis didelėmis rankomis, kurios dabar, mėlynos ir subadytos, ant krūtinės, lyg mažame kiemelyje saugodamos nuo vėjų ir liepsnų, laikė šventą paveikslą. Giminė garbingai atlaikė laidotuves. Pritilę ir susimąstę pastovėjo prie kapo, paskui visi nuvažiavo į mažą restoranėlį ant upės kranto šermenų pietums. Netrukus su neslepiamu palengvėjimu visi ėmė skirstytis, ir senosios Onos duktė kiekvienam pasakė: "Tai aštuntą valandą užsakytos mišios Mikalojaus bažnyčioje". Paupiais, paupiais visi išsivaikščiojo atskiromis šeimomis. Senosios Onos netikroji duktė pasijuto stovinti viena su kažkieno įsprausta į ranką šimtine. Aplinkui buvo žalių krūmų siena. Ji ką tik stebuklingai sugėrė gyvus žmones, kaip kilimas sugeria nusikaltėlių žingsnius. Paupiais, paupiais ir ji ėmė eiti miesto link. Apdujusia galva ji visą laiką galvojo, kas galėtų būti tas senis su vaikiškais sandalais, kuris pradžioje, tik atvykęs, norėjo viską tvarkyti, o paskui buvo nušalintas energingesnių giminaičių. Bet argi ne vis tiek, kas jis. Svarbu, kad sužinojo, atvažiavo ir ištikimai sėdėjo, degiojo žvakes ir verkė mažomis, smulkiomis senioko ašaromis. Senosios Onos netikroji duktė brovėsi pro krūmus, ėjo narkomanų ir valkatų išmintais takeliais, jie čia pat skardinėse virė valgį, tačiau jos niekas neužkabino, - tokių moterų, atidžiau pažiūrėjus, neliečia, net jei jos laiko rankoje suspaustą šimtinę... Parėjusi namo į keistai tuščią butą, ji ėmėsi tvarkytis, tačiau daugiau sėdėjo ant mirusiosios lovos, sunėrusi rankas skreite. Paskui, susigriebusi, kad gali pavėluoti, išskubėjo į bažnyčią. Ten buvo pagyvėjimas. Kairioji suolų pusė buvo visa užimta. Moteris, įkaitusiais skruostais, ką tik atlikusi išpažintį, kažką negarsiai aiškino savajam giminių ratui. Išpuoštos, kaip lėlės, ant atlasinių pagalvėlių sėdėjo dvi mažos mergytės. Senosios Onos netikroji duktė prisiminė, kad mišios bus laikomos iškart už du asmenis. Ji nekantriai laukė savo giminių, tačiau nė vienas neatėjo. Onos proanūkiai, studentai, abu ilgais juodais apsiaustais, tarp savęs nesutariantys, tačiau abu Onos išauginti, - ne-a-tė-jo... Pasirodė kunigas, ir švelniu balsu pasakė: "pasimelskime už Leokadiją ir Oną..." Tuoj Leokadijos giminių pusėj kilo sambrūzdis: nualpo moteris, ir ją išnešė laukan du galingi jauni vyrai, tikriausiai, Leokadijos anūkai... Senosios Onos netikroji duktė taip sugniaužė kumščius, kad net nagai įsmigo į mėsą. Valdykis, įsakė sau, tavęs nebus kam išnešti... Jai kraujas ūžė ausyse, ir pro tą krioklį negirdėjo, ką kalba kunigas. Skaitinėjo kažkokį užrašą ant sienos, ir ašaros nesulaikomai sruvo per jos melsvus skruostus... Ir dar ji vis žvilgčiojo į anuos gimines, tarsi beviltiškai ieškodama tarp jų savo artimųjų... Leokadija ir Ona, - vėl pakartojo kunigas. O juk senoji Ona pažinojo vieną Leokadiją. Ji buvusi jos jaunystės geriausia draugė. Leokadija ištekėjo už vyro, kuris jai buvo neištikimas jau antrąją vestuvių dieną... Paskui prasidėjo karas, Leokadija su vyru pasitraukė į vakarus, atsidūrė Argentinoje, ir retkarčiais vis parašydavo savo draugei Onai. Visuose laiškuose Leokadija skųsdavosi savo vyru. Jis nepasikeitė, turi kitų moterų. Ona baisiai pergyvendavo, kad ten, Argentinoje, Leokadijos vyras Valentinas nepareina namo nakvoti... - Ar taip gali būti, kad Leokadija grįžo mirti į Lietuvą? - fantazavo senosios Onos netikroji duktė. - Kažin. - Gali, gali, - sakė kažkoks balsas už nugaros, tarsi ten, ant kupros, ją apžergęs, sėdėtų koks visažinis žmogeliukas... Baigėsi mišios. Ir teberaudodama, visai nusilpusi senosios Onos netikroji duktė išėjo iš savo kampo ir prasibrovė prie tos jaunos gražios moters, kurios veidas buvo toks dvasingas po išpažinties, ir tiesiai paklausė: - Ar ponas Valentinas liko Argentinoj? - Ponas Valentinas mirė pirmas, - maloniai atsakė moteris. - Ak, jiedu su Leokadija pergyveno tokį gražų ir ilgą gyvenimą... Leokadijos giminė visa susėdo į mašinas. Nurūko, nuvažiavo. Ir senosios Onos netikroji duktė dar kartą šią dieną liko viena. Stovėjo šventoriuje po dideliais medžiais. Nedrąsiai pakėlė akis į begalinį, aukštą dangų, - tikėjo, kad ten, prie dangaus vartų, stovi dvi draugės, susikibusios už rankų - jaunos žydinčios merginos - o gal dvi pavargusios senutės, kurių kelionė žemėje pagaliau laimingai baigėsi. Karambolis - Kas ta keista moteris? - Kuri? - Ta, su žirklėmis. - Čia mūsų biologė. Ateina į mokyklą anksčiausiai ir karpo krūmus po direktoriaus kabineto langais. Taip kalbėjosi motina su sūnumi mokyklos koridoriuje. Motina aptampė išaugtą sūnaus švarkelį. - Tai aš eisiu, - nekantriai žvalgydamasis, tarė sūnus. - Palauk. - Tave kvietė, ne mane. Motina atsiduso. - Na, eik jau. - Mintyse pridūrė: "Jeigu tau manęs negaila..." Ji liko stovėti prieš mokytojų kambarį. Čia, naujoje mokykloje, ji nieko nepažinojo. Pamažu rinkosi mokytojai, vaikai, o paskui, per paskutines penkias minutes iki pamokos pradžios, mokykla atrodė kaip perpildytas autobusas; vaikai ėjo ir ėjo, neužsidarė durys. Atsirado budėtojai, paskubomis rišdamiesi raudonus raiščius. Viena nusenusi mokytoja čiupo į nagą kažkokį pradinuką, klausdama, ką jis žada daryti su tuo pieštuku rankose - ar tik nesiruošia rašinėti ant sienų? Motina, stebėdama tą sceną, nuoširdžiai gailėjosi vaiko. Mokytoja, ištroškusi veiklos, staiga puolė prie aukšto ūsuoto vienuoliktoko. Savo triušio akelėmis ji neva spėjusi pamatyti, kad jis paslėpęs nuorūką rankovėje. Motina pasipiktinusi nusisuko. Skambutis. Su dienynais į kabinetus nužingsniavo jaunos gražios mokytojos. Praėjo ir keli vyrai, nebuvo tarp jų nei vieno jauno ir linksmo. Staiga viena mokytoja sulėtino žingsnį ir sugrįžo prie motinos. Pasirodo, tai ji sūnaus auklėtoja. Buvo jaunesnė už motiną, sausa ir pedantiška, šaltų, atšiaurių akių. Motina, pati užimanti nemenkas pareigas savo tarnyboje, sumišo kaip mokinukė. Jos sūnus toks ir anoks, prajuokino klasę, pavėlavo, neatsinešė, pametė... Užgauta širdimi, motina mėgino šypsotis, netgi pajuokavo. - Tik tiek? - tarė ji. - O argi to maža? - Aš girdėjau, keli jo bendraklasiai išplėšė kabinetą, sudaužė rašytojų portretus... Kai kvietė mane, prisipažįstu, išsigandau, gal jis ką bus iškrėtęs... - Ana byla jau baigta. Tėvai atlygino nuostolius, o viskas tvarkoje, - nelabai patenkinta atsakė auklėtoja. - O jūsiškis... štai... žiūrėkite: iš mano dalyko - penketas, dvejetas, penketas... Motina pasididžiuodama tarė: - Taip, jis labai gabus. - Tinginys, tinginys, - nukirto auklėtoja. Ji sustojo prie savo kabineto, iš kur sklido juokas, grumtynių garsai. Motina galėjo prisiekti, kad girdi savo sūnaus balsą ir netikėtai pajuto nerimą, netgi baimę. Štai vidun įeis auklėtoja, nutildys, aprėks, suras kaltą... O kalto nėra. Ji atsisveikino. Ėjo ilgu tuščiu koridoriumi. Už kiekvienų durų kažkas vyksta. Durys prilaiko mažas šturmuojančias kariuomenes. Apėmė keistas jausmas, tarsi eitum pro skirtingas klimatines juostas, pro oro sroves, šaltas ir šiltesnes. Staiga ji pajuto, kad verkia. Tos motinų karštos ašaros... Iš bufeto išbėgo mažas berniukas su pyragaičiu rankoje. Aukštas kremo bokštelis atrodė netikras, kol vaikas jį vienu kąsniu prarijo. Lauke motina atsuko įkaitusį veidą prieš vėją. Ji stabtelėjo, bet į mokyklą atsigręžti nepanoro. Ji pasuko takeliu pro ąžuolus ir iškart pasijuto ramiau. Toliau, pamiškėj, lakstė didžiulis juodas dogas, jo šeimininkas sėdėjo ank akmens ir skaitė laikraštį. - Neikite čia, - staiga kažkur iš po alkūnės pasigirdo įsakmus balsas. - Sustokite! Motina krūptelėjo - ne ką didesnė už gyvatvorę, čia pat stovėjo toji biologijos mokytoja su didžiulėmis žirklėmis. Ji įnirtingai karpė šakeles. - Matote, - pasimėgaudama tarė ji, - ko norėti iš vaikų, jeigu ir suaugę eina per veją. Kokia motina, toks ir vaikas. - Bet... palaukite... juk jūs manęs visai nepažįstate... - norėjo paaiškinti motina, tačiau prieš ją stovinti būtybė atrodė tokia dora, teisinga ir neklystanti, kad ji visai sutriko. - Čia tiesiau, - tepasakė ji. - Bet čia pasėta žolė, argi neaišku? - Aš matau išmintą taką. - Na ir kas? Jį išmynė vaikai. Kiek mes saugojom - kartais pats direktorius budi ir gaudo pažeidėjus! Ir vis tiek nieko negalime padaryti... - Vaikai - kaip skruzdėlės - žino savo kelius, - taikiai pasakė motina. - Čiakšt, čiakšt, - jai teatsakė žirklės. Staiga pasigirdo skambutis. Ir mokykla sprogo tarsi milžiniškas garo katilas. Pirmieji žydrais purslais į kiemą išlėkė mažyliai. Didžiosios merginos lėtai vaikštinėjo aikštelėje, lyg stumtų prieš save vežimėlius. Berniukai grupavosi būreliais kaip sąmokslininkai. Ir savo sūnų motina pamatė, ir jis jai pasirodė ne pats šauniausias, o vienišas ir bejėgis. Šaltoji ugnis Staiga pašalo tą spalio naktį, ir žvaigždės buvo tokios aiškios, lyg iš nuostabos išplėstos vaiko akys, kai jis žiūrėjo į žmones, būrelį žmonių, užspendusių į kampą jį, mažą berniuką, sutrukdydami jam sėsti į traukinį, kuris čia, bažnytkaimio stotelėje, stabteli tik dviem minutėm... Vaiko buvo apskaičiuota tiksliai, jis kantriai išlaukė traukinio, užsiglaudęs šešėlyje prie tualetų, bet kažkas vis dėlto pastebėjo jo figūrėlę ir pakėlė triukšmą. Jis stovi mažame stoties budėtojo kambarėlyje, pasiruošęs atsakyti į visus klausimus, kad tik jį greičiau paleistų. Vaikas turi viltį vis tiek išvažiuoti... - Iš kur tu? - Nežinau. - Kas tavo motina? - Neturiu motinos. - Bet iš kur tu atsiradai? - Aš stovėjau ten, kai mane pamatė. - Kur tavo namai? - Aš neturiu namų. - Bet kur tu ruošeisi važiuoti? Berniukas tyli. Įeina milicininkas nepatenkintu piktu veidu ir kažką sako budėtojui. Tas su palengvėjimu atsipučia. Berniukas supranta, kad dabar jie jau žino, kad jis pabėgęs iš internato, ir nutaria daugiau su jais nesikalbėti. Budėtojas prieina prie žemėlapio ir storu pirštu ieško miestelio, kur yra internatas. Nustebęs krato galvą ir sako milicininkui: - Bet kaip jis čia atsidūrė? Juk tiltas nuneštas. Kaip jis persikėlė? Milicininkas pasibodėjęs tomis istorijomis su mažamečiais, nieko neaiškina, tik varsto berniuką piktu žvilgsniu. - Neturiu mašinos, - sako geležinkeliečiui. - Išsiunčiau į Labanavą, - ten žmogžudystė!.. Budėtojas pagyvėja. - O kas nutiko? - Žinai Peldį?.. Nebėra jo. Sūnus papjovė, kaip meitėlį. Stoja tyla. Berniukas galvoja, kad savo tėvą irgi galėtų lengvai papjauti, jeigu tik kada nors susitiktų gyvenimo kelyje. - Tai va, kur dėti šitą? - Milicininkas svarsto. - Ar negalėtum palaikyti iki ryto savo kambarėlyje?.. Permiegos ant suolo, o rytoj iš ankstaus ryto ir pasiimsiu jį. - Tegul būna, - sutinka budėtojas. Jis pasižiūri į berniuką, kaip į valdžios patikėtą bagažą. Jam net malonu padaryti tą paslaugą, atspindinčią žmogaus vergystes prieš pareigūną, ir išlydi milicininką, familiariai pliaukšdamas visokius niekus. Kai jis sugrįžta, kambarėlyje berniuko nebėra. Toje vietoje, kur jo stovėta, žliūgso purvina balutė. Kad tiltas nuneštas, vaikas, matyt, brido susiradęs brastą... Tokios tokelės... Budėtojas pereina peroną, atidžiai žvalgydamasis į visas puses. Ne, šįkart vaikas nebus kvailas. Nelauks traukinių, o mėgins keliauti kitais būdais... * * * Vaikas kirto nupjautą avižų lauką. Ražienos pradūrė jo guminius sportbačius. Iš prikūrento kambarėlio vėl atsidūręs šaltyje, jis visiškai sustiro. Jis žvalgėsi, ieškodamas kokios nors daržinės palaukėje, bet jokio pastato nesimatė. Netoliese juodavo miškas. Berniukas bijojo miško, tačiau dabar nebuvo kur dingti. Ten galima rasti užuovėją. Berniuką dusino rauda, kai jis susirietęs atsigulė po egle į sausas minkštas samanas. Jis susigrūdo į burnytę kumštį, kad žvėrys ir žmonės neišgirstų jo verksmo... Jį surado gulintį ta poza, kuria užmiega amžinu miegu visi bedaliai; taip susirietęs, kad kūnas kuo ilgiau išsaugotų šilumą. Jam ant skruostų buvo prišalę ledinės ašaros. Padarius skrodimą skrandyje rasta tik laukinių obuoliukų. Visi stebėjosi - kuo jis buvo gyvas visas tas dienas? Jo nueita didžiulis vargingas kelias į mirtį, kaip į išsigelbėjimą. Senutė su ryšulėliu Prabudusi ji visada pirmiausia pamatydavo suplyšusias užuolaidas. Jau sudūlėjusios nuo senumo, jos plyšdavo, vos prisilietus. Gerai dar, kad balkonas buvo apsiraizgęs vijokliais, ir iš lauko žiūrint, beveik nesimatė tų draiskalų. Spinta buvo sukrypusi, ją buvo pavojinga atidarinėti, nes grėsė visiškai subyrėti. Užtat visur buvo primėtyta drabužių, kurie, minkštai sukritę į krėslą, atrodė tarsi ten sėdėtų suvargusi nudryžusi senė, jos draugė, o gal antrininkė. Nedaug trūko, kad Vacė ją užkalbintų. Baisi jų vienatvė ją slėgė. Giminių neturėjo. Kaimynais nepasitikėjo. Įtarė, kad jie norėtų nugabenti ją į senelių namus, tada jos kambarėlis būtų užantspauduotas, ir pats įžūliausias kaimynas išdrįstų nuplėšti tą plombą, ir įžengtų vidun, užsiimdamas plotą. Vacė visus įtarinėjo besikėsinant į jos kambarėlį, net laiškanešę, atnešančią pensiją, ir gydytoją, gyvenančią toje pačioje laiptinėje, kartais paklausiančią, kaip ji jaučiasi, ar nereikia išrašyti vaistų. Kartą Vacė, vaikštinėdama Vilniaus miškeliu, toli nuklydo nuo namų. Taip toli, kad užmiršo savo adresą, ėmė blaškytis ir visų sutiktų klausinėti, kur jai eiti. Ją nuvežė į ligoninę, ir ten ji ilgai pragulėjo, praradusi atmintį. Vieną rytą, pažvelgusi į vijokliais apsivijusį langą, Vacė prisiminė savo kambarėlį, ėmė belsti šaukšteliu į stiklinę, sukvietė visus ir iškilmingai pranešė savo vardą ir pavardę. Tai nieko nepradžiugino. Pikta sanitarė atnešė ir numetė Vacei drabužius. Vacė prisiminė net pinigus, įsiūtus į švarko pamušalą. Jis kaip ponia nusisamdė taksi ir parvažiavo į namus. Bet kas tai? Jos kambarėlio durys užantspauduotos. Ji atsisėdo prie durų ir verkė. Kaimynai žiūrėjo užjausdami ir patarė drąsiai eiti vidun, juk tai jos namai, jie žino ir gali paliudyti... Bet Vacė nedrįso to daryti. Ji išėjo į butų valdybą, bet ten nieko nesurado, nes jau buvo vakaras. Tada ji nuvažiavo į miesto centrą ir ilgai vaikščiojo po senamiestį su savo ryšulėliu. Paskui ji atsidūrė Gedimino aikštėje, ten ji mėgdavo ramybėje lesinti balandžius, bet dabar aikštė buvo pagyvėjusi, šurmuliavo žmonės, visi būriavosi prie mažo dailaus namelio, atsiradusio visai prie Katedros sienos. Iš kamino rūko dūmai. Vacė sustojusi žiūrėjo į mažą gėlyną prie namelio slenksčio. Durys buvo praviros. Viduj buvo vienas kambarėlis, matėsi mažutė komoda, Marijos paveikslas, avikailiais užklota lova... Ant jos sėdėjo barzdotas vyras. Apie tokį būstą žmogus gali tik svajoti. Žmonės filmavo ir fotografavo tą namelį. Ir niekas nekreipė dėmesio į mažą senutę su ryšulėliu, kuri karštai meldė Dievo, kad jai būtų sugrąžinti jos namai. Šitas namelis labai dailus, bet jis nė iš tolo neprilygsta Vacės kambarėliui... Kažkoks susistumdymas įvyko prie šito namelio. Vacei pasirodė, kad kažkas veržiasi jo vidun... Visada atsiranda, kas nori užgrobti plotą. Vacė pasitraukė į šalį, jai buvo koktu visokie vaidai ir ginčai. Ji parvažiavo į savo namus. Niekas nepasikeitę - iš tolo baltuoja popierius, priklijuotas prie durų, - draudimas eiti vidun. Bet Vacė nuplėšia jį, atsirakina spyną ir pagaliau sugrįžta pas save. Pasuka jungiklį. Viskas taip pat, kaip paliko prieš keletą mėnesių. Tik vijokliai jau subrandino vaisius, ir nemažos juodos kekės kybo ties lango viduriu. Vacė atsargiai, vos prisiliesdama pirštais užtraukia užuolaidas. Ji žvalgosi. Po ligoninės skurdžios aplinkos čia visko atrodo per daug: baldų ir drabužių. Iš supamojo krėslo pakyla jos draugė senė, jau visiškai atvirai nešiojanti jos rūbus ir mėgdžiojanti šukuoseną: kaselė prismeigta plastmasiniu smeigtuku. Ji reikalauja valgyti ir gerti, matyt, išbadėjo per tuos mėnesius, kai Vacės nebuvo. Vacė eina į virtuvę, atsuka dujas ir visur ieško degtukų. Kur jie galėjo pasidėti? Atsigręžti meilėje Raudonų plytų namas ant kalno atrodė kaip tvirtovė. Čia buvo architektas kaltas, kad pereiti į savo namus būdavo kankinančiai sunku. Reikėdavo pakilti siaura stačia gatvele, paskui pereiti didžiulį apvalų, garažais apjuostą kiemą, ir visos langų akys žiūrėdavo į tave, tokį mažą ir menką, kiemo šachtoje. Garažų statinį pratęsė mūro siena, prilaikanti šlaitą, kurio viršuje vėl buvo statomi raudonų plytų namai. Vienu žodžiu, tų mūrų buvo per daug. Kieme augo tik vienas medelis, ir tą patį vaikai tuoj nulaužė. Mes gyvenome keturių kambarių bute, virš mūsų tokį patį butą turėjo ministro pavaduotojas. Tik mūsų buvo dvylika asmenų, o jų - trys. Mano keturi sūnūs su žmonomis, dar du vaikai, duktė, tiek ir susidaro - dvylika. Gyveno mūsų name ir daugiau didelių viršininkų, žurnalistų, daktarė, prekybininkų. Kai aš rytais šluodavau kiemą, būdavo gražu pažiūrėti, kaip jie visi sėsdavo į mašinas, viena už kitą gražesnes. Tik viena šeima, iš septinto buto, neturėjo mašinos. Žmona vaikščiojo kailiniuota, tie kailiniai buvo dviejų mašinų kainos, taigi jie mašinos nepirko, nes nesugyveno. Vyras tursendavo į troleibusą, o ji pėsčia dažnai vilkdavo pirkinius. Kartą, kai aš buvau pikta tą rytą, nes iš naktinės pamainos kepykloje grįžo mano duktė apvogta (išėmusi iš krosnies skardą su pyragėliais, padėjo ant palangės prie atviro lango, kad greičiau pravėstų - tai buvo penktą valandą ryto - atsisuko už penkių minučių - pyragėliai dingę su visomis skardomis). Taigi tokie senamiesčio vagys, teko mokėti iš savo kišenės, o tai juk mano kišenė! Toji poniutė mane užkalbino: - Ar kas atsitiko? Jūs taip švaistotės šluota, tarsi ketintumėt iššluoti viso pasaulio šiukšles... Ir mane tame tarpe... - pajuokavo. Aš jai pasakojau, kas nutiko. Ji pritarė - taip, taip, bjaurūs tie senamiesčio vagys. Atvirumas už atvirumą. - O mano vyras vėl nenakvojo namie, - tarė ji tyru giedru balsu, kaip muzika. - Turbūt matote viską, kas čia darosi... Ir nėra su kuo pasitarti, kam širdį atverti... Vaikas mažas. - Taip, kai sunku, visada esi vienas. Štai aš. Buvo mano gyvenime toks momentas, kai nebežinojau, kaip toliau gyventi. Nutariau užeiti pas vieną seną įžymią rašytoją pasikalbėti, kas man daryti, kaip toliau gyventi. Kad būtų drąsiau, pasiėmiau draugę, savo "naparnikę". Susižinojau adresą, nuėjom. Tačiau toliau prieškambario mūsų neįsileido. Tarnaitė ten buvo ar sekretorė. Sužinojusi, kokiu reikalu, dingo pakajuose, po kiek laiko išnešė tokį rašytojos atsakymą: "Arba myli, arba nemyli. Kitaip nebūna." Tarsi aš pati nežinočiau. Tai žino kiekviena moteris. - Taip, taip, - pritarė mano pašnekovė. - Turbūt reikės skirtis... O gaila. Vaikui mokykla... Ir butas... Nors kelias į namus, pasakyčiau, labai slegia. Jautiesi paniekintas ir silpnas, kai kyli į šią tvirtovę, kurios vis tiek nepaimsi... Kaip teisingai ji pastebėjo! (Ji vis labiau man ėmė patikti). Ta šeima išsiskyrė. Išsikeitė butus su aukšto rango karininku. Kareiviai jiems padėjo kraustytis. Tai dabar rytais į kiemą įvažiuodavo ir juoda "Volga" su antena pasiimti to karininko. Taigi jie išsiskyrė. Ne jie pirmi, ne jie paskutiniai. Tačiau pavasarį nutiko toks dalykas, kuris sukrėtė mane ir ilgai nedavė ramybės. O juk nieko tokio ypatinga neatsitiko, tik tas vaikas iš septinto buto atėjo prie savo buvusių namų. Eina sau vaikas per kiemą, pradžioje aš neatkreipiau dėmesio. Kaip jis čia atsirado? Jis iš motinos, matyt, turėjo tą būdą lengvai pradėti pokalbį. - Labas rytas, - pasakė giedru tyru balsu. Kaip muzika. - Tai kaip jums einasi? Kas girdėti? Nežinojau, ką jam atsakyti. Bet jis ir nesiklausė, ir nelaukė atsakymo. Jis stovėjo priešais ir pro mano pečius žiūrėjo į savo buto langus trečiame aukšte. Tas žvilgsnis skrido kaip paukštis sukruvintais sparnais. Aš viską supratau, bet nenorėjau, kad jis tai pajustų. Jis dar kartą pasižiūrėjo į langus. Galbūt jam ten pasivaideno tėvo veidas? Paskui jis taip pat staiga netikėtai nuėjo, pajutęs, koks svetimas čia yra ir vienas visame pasaulyje. Užpustytas traukinys Šitą žmogų giminėj vadino Tetėnu. Mažas ir kresnas, visiškai nuplikęs, jis sėdėjo savo nuosavame name Žaliakalnyje, kaip kokioje rezidencijoje, ir pas jį važiavo jauni giminaičiai skolintis pinigų kooperatiniams butams, jis sutaikydavo besiskiriančias poras, jis išrinkdavo naujagimiams vardus, ir buvo krikštatėvis daugybei mažų giminaičių, taip pat jo lemiamas žodis būdavo, kokį sakinį iškalti antkapyje, - dažniausiai ką nors iš Putino. Kažkada prieškarinėje Lietuvoje jis buvo žymi figūra mieste, dabar, tiesa, jį atsiminė tik nedaugelis, likusių gyvų iš tų laikų: senas juvelyras, garsus siuvėjas, kelios senos aktorės. Tačiau jis nebuvo koks geraširdis storulis, kurio pinigine negailestingai naudojasi giminaičiai. Ne, tai buvo orus, rūstokas, savo vertę žinantis žmogus. Visos skolos buvo tvarkingai suregistruotos užrašų knygutėje, vaikų dovanomis nepaikino, savo dviaukščio namo niekam palikti nežadėjo. Giminaičiai laikėsi pagarbaus atstumo, kad gink Dieve neįkyrėtų. Kreipdavosi tik svarbiam reikalui prispyrus. Vieną dieną pas Tetėną iš Vilniaus pribuvo suvargusi moteris su vaiku, stambiu paaugliu, kuris dabar smalsiai dairėsi po holą. Tetėnas pažino savo giminaitę, ta moteris prieš keletą metų buvo likusi našlė. Ji buvo gydytoja, apie ją sklido miglotos šnekos, kad ji dažną "nugydanti", vienam žmogui per jos kaltę neva turėję nupjauti koją. Tetėnas nelabai tikėjo tomis kalbomis. O štai berniūkštis, pasirodo, išaugo tikras pabaisa: vasarą kaimynų sode gyviems medžiams nulupo žievę, sukėlė gaisrą garaže, pasiėmė mašiną ir ją sudaužė, o dabar reikalauja japoniškos galvutės magnetofonui. Visa tai buvo paskubomis susakyta Tetėnui, vargšė, skubėjo atgal į Vilnių: dirbanti keliose vietose, šiąnakt turinti budėti ligoninėje. Ji paliekanti savo Algirdą pas Tetėną iki rytojaus, kad jis kaip tėvas su juo pasišnekėtų apie gyvenimą. Ji net arbatos neišgėrė, išėjo. Viskas įvyko taip staiga! Ir štai jie sėdi vienas prieš kitą, - jo krikštasūnis kaip mažas vilkiukas, įstumtas pas gerą, ramų, naminį šunį. Būtent taip pagalvojo Tetėnas. Jie visą vakarą praleido namie. Lauke snigo, jie niekur nėjo. Tetėnas leido berniukui apžiūrinėti namus - nuo rūsio iki palėpės. Leido pasiimti keletą smulkmenų: senų raktų, šmaikštį arkliui, kažkokių geležėlių. Vakare, berniukui atsigulus, Tetėnas atėjo prie jo lovos su knyga. Jis atsisėdo kojūgalyje, atsikrenkštė. - Ką jūs man ruošiatės skaityti? - Aš tau paskaitysiu pasaką "Špesarto smuklė". Tai Haufo pasaka. - Visą? - žiūrėdamas į storą knygą, paklausė Algirdas liūdnai. - Ne, nebijok, tik ištrauką. Ir jis ėmė skaityti seniokiškai drebančiu balsu. - "Tik vieną turiu prašymą, - atsakė Feliksas. - Maišelyje, kur jūs turit ant nugaros, yra dėžutė. Prašom ją gerai pasaugoti. Jeigu ji žūtų, aš visą amžių būčiau nelaimingas..." - O kas buvo toje dėžutėje? - Kantrybės, mielas mano. Čia istorija apie jaunuolį, kuris mokėjo aukotis... Tetėnas skaitė ir skaitė. Jis nežiūrėjo, ar berniukas klausosi. O kai baigė, pamatė žėrinčias berniuko akis, ir beveik patikėjo savo pergale. - Na, kaip tau tas šaunusis Feliksas? - Feliksas?.. Niekis. Man labiau patiko galvažudys. Čia tai vyras! Tetėnas taip pokštelėjo užversdamas knygą, kad buvo panašu į antausio garsą. Kitą dieną jie abu prasikankino, laukdami vakaro. Jis buvo prižadėjęs berniuką įsodinti į traukinį, bet paskutinę minutę, pamatęs, kaip laisvai Algirdas jaučiasi stoties pastate ir kaip atidžiai jis studijuoja tolimųjų reisų tvarkaraštį, nutarė palydėti jį į vietą. Tai reiškia, - Tetėnas nusipirko bilietą ir sau ir įlipo į vagoną. Kartu su berniuku. Vagone buvo visai nedaug žmonių. Traukinys sustodavo kiekvienoj stotelėje, ir jei įlipdavo naujas žmogus, tai būdavo vis daugiau sušalęs ir apsnigtas. Algirdas išėjo į tambūrą ir grįžęs pranešė, kad lauke baisi pūga. Traukinys staiga sustojo, ir, kaip nelaimės atveju, atsidarė durys. - Taip ir yra, - susirūpino Tetėnas. - Užpustė kelią, nežinia, kiek mes čia prastovėsime. Algirdas pagyvėjęs išlipo iš vagono ir trypinėjo prie laiptelių, o Tetėnas stovėjo viršuje, nesiryždamas išlipti. Paskui ir jis išlipo. Lauke maišėsi žemė su dangumi, ir kažkur iš sąmonės gelmių atsibeldė nerimas, kuris visada apima žmogų, iš šilumos patekus į šaltį ir sniegą. Tetėnas staiga prisiminė ir kitą sniegą tolimam, šaltam krašte, kai sustojus traukiniui jis iškėlė į pusnį savo aptūlotus vaikus ir ryšulius... - Kur mes esame? Ar toli Vilnius? - Kažkur pusiaukelėj. Eikim į vidų, Algirdai. Jie sulipo į vagoną. Netrukus traukinys pajudėjo, iš lėto ėmė šliaužti į priekį. Vagonai buvo visai atšalę. Berniukas sėdėjo susigūžęs. Tetėnas atlapojo savo ministeriškus kailinius, ketindamas priglobti jį ir sušildyti, tačiau Algirdas pašaipiai blykstelėjo akimis ir papurtė galvą: ne, ne, nė už ką jis nesileis priglaudžiamas. O paskui Tetėnas prisnūdo. Traukiniui krestelėjus, jis pašoko, kaip sargybinis, kuriam iškrito šautuvas - berniuko šalia nebuvo. Nelaimingi mokytojų vaikai Jeigu aš sutinku sunkaus likimo žmogų, pirmiausia klausiu, ar tik jo tėvai - arba vienas iš jų - nėra mokytojai. Dažniausiai tas mano spėjimas pasitvirtina. Mokytojų vaikai yra nelaimingi ypatingai. Jie yra tapę savo tėvų pedagoginių eksperimentų objektais. Tai, ko nesugeba mokytojai padaryti su svetimais vaikais, jie puikiausiai pritaiko saviesiems. Smulkmeniškumas, kontrolė, muštras - visa tai sugniuždo mokytojų vaikus dar ankstyvoje vaikystėje. Aš kalbėsiu pavyzdžiais. Mano vaikystės draugė Mažiulė Melanija gyveno dviejų pedagogių-seserų šeimoje. Mažame Žaliakalnio namelyje glaudėsi tas mažas moteriškas triumviratas. Motina ir netekėjusi teta, dvi filologės, norėjo padaryti iš Melanijos rašytoją. Jai buvo specialiai parenkama lektūra, pramogos, draugės. Aš buvau pakenčiama toje šeimoje tik todėl, kad spausdinau vaizdelius "Kauno tiesoje". Atėjusi dažnai rasdavau Mažiulę Melaniją apsiverkusią. Ateidavau, kai ji būdavo viena, atsinešdavau kortas, prašydavau, kad man duotų saldumynų ir įpiltų taurelę likerio. Tada man buvo trylika metų, o Mažiulei Melanijai - tik dešimt. - Vėl verkei? Kas gi atsitiko? - paklausiau, žvalgydamasi kokio skanėsto. - Aš turėjau nunešti nuomą už kambarį mūsų šeimininkei. Ji mane išlaikė dvi valandas, visko klausinėjo ir pati viską pasakė. - O ką tokio pasakė? - paklausiau, pašydama kortas. - Na, apie mano tėvą, - liūdnu balseliu pasakojo Melanija. - Mano tėvas, pasirodo, groja restoranuose... - Tai labai gerai, - pasakiau. - Žinai, kaip linksma restoranuose. Lankytojai jam primeta daugybę pinigų... Už tai reikia išgerti. Tavo tėvas groja akordeonu? - Iš kur tu žinai? - Atspėjau. Kai jis mirs, tą akordeoną tu gausi palikimo. Pagyvėjusi degančiomis akimis Mažiulė Melanija pašoko, atidarė didžiulį ąžuolinį bufetą su vitrina ir išėmė artipilnį butelį vyšninės. Ji įpylė man ir sau negailėdama. Mes susidaužėme, išgėrėme "už tėvą" ir tą "jo akordeoną". Mes juokėmės, kvailiojom, aš būriau kortomis, ir neišgirdom, kaip parėjo teta. Ji stovėjo tarpdury su pilkais "Inkaro" gamybos botais, su skrybėlaite, kurią mes vadinom "Pralaušiu kosmosą", ir didžiuliu krepšiu nepatikrintų sąsiuvinių. Teta mane išvarė, išmetė, išgrūdo su visomis kortomis. Iki šiol skamba ausyse Mažiulės Melanijos rauda. Melanija nepasidarė rašytoja, ištekėjo, išsiskyrė. Pedagogės pasičiupo auginti jos vaiką. Jos vežiojo vaiką vežimėlyje vos ne iki septynerių metų, vaikui vos nesiatrofavo kojytės. Kitas pavyzdys. Aš svečiuojuosi pedagogų šeimoje Žemaitijoje. Vyras, mokyklos direktorius, giriasi, kad berniukų tualetuose pastatė veidrodžius, pro kuriuos iš antros pusės galima matyti, kas ten darosi. Dar jis yra žemesnėse klasėse užverbavęs keletą šnipukų, kurie kartą per savaitę ateina pas jį į kabinetą su pranešimais apie savo draugus... Motina dėsto ir keturiolikmečio sūnaus klasėje. Ji principingai raito jam dvejetus, ir aš matau, koks išblyškęs ir prislėgtas tas jų sūnus. Motina siunčia berniuką į turgelį nupirkti bulvių. "Šviežių ar senų"? "Žinoma, senų". Jis parneša per mažai grąžos ir per mažai bulvių, kaip buvo liepta. Motina apsirengia lietpaltį, ima į rankas krepšelį su bulvėmis, kviečiasi sūnų ir išeina į turgelį aiškintis su ta pardavėja. Šitaip atskleidžiamas sūnaus nesąžiningumas. Nieko keisto, kad sūnus paskubėjo kaip galima greičiau dingti iš to miestelio, jis net nebaigė vidurinės, anksti vedė, išsiskyrė, geria. Trečias pavyzdys. Viename kurortiniame mieste pavyzdingoje pedagogų šeimoje augo dvi gražuolės dukros. Abi išvažiavo studijuoti į sostinę. Abi įsimylėjo vedusius vyrus, išdraskė dvi žymių žmonių šeimas, ir tie vyrai nusekė paskui jas, kaip teliukai. Tėvai iš sielvarto susirgo, net ir protas jiems pasimaišė, o dukros nė karto jų net neaplankė, neparašė nė vieno laiško. Ketvirtas pavyzdys. Tėvas lituanistas išaugina sūnų - poetą. Sūnaus sėkmė susuko tėvui galvą. Ir jis nutarė išmėginti plunksną, išleido poezijos knygą. Sūnus išleidžia antrą knygą, gauna žymią premiją, tačiau tėvas nenusileidžia, - ir jį galima sveikinti su antruoju rinkiniu. Toliau leidyba taip ir vyksta - sūnus - tėvas, sūnus - tėvas... Publika prityla, stebi, kuo čia baigsis. Pagaliau talentingas sūnus nusileidžia grafomanui tėvui. Viską meta, išvažiuoja, užleisdamas erdvę tėvui. Tėvas jaučiasi nugalėjęs sūnų garbingoje kovoje. O kad jo knygos guli neperkamos - tai čia jau skaitytojų nelaimė. Laikas parodys, laikas parodys, kas yra tikra, kartoja pedagogas tą visų grafomanų mėgstamą frazę. Ir jo akinių stiklai žibsi, o lūpos maniakiškai šnabžda rimus... Jis pats savo nuožiūra įtraukė į mokymo programą savo eilėraščių. Štai ir viskas. Tai tiek kol kas pavyzdžių "iš gyvenimo". Ach jūs, nelaimingi mokytojų vaikai, man jūsų gaila. Vyras mažomis kojomis "Vargšai vaikai", - galvojo jis, dėdamasis daiktus. Žinoma, jie neprapuls, uošviai padės, ir jis pats, žinoma, siųs, kiek galės... Kiek liks, nes juk yra dar anie kitos moters vaikai... Jis metė ryšulį, prisidegė cigaretę, atsisėdo ant palangės. Prisiminė kažkada jaunystėje skaitytą anglišką romaną, kur moteris ragina vyrą palikti šeimą. "O vaikai?" - klausia tas vyras. "Bet mes turėsime savų vaikų", - šaltai atsako moteris. Žinoma, vyras maištauja viduje, širdies gilumoje, nes myli savo vaikus... Vėliau paaiškėja, kad vienas vaikas - mylimiausia mergytė - ne jo... Teodoras nuėjo į vonią susirinkti skutimosi reikmenų. Sūnus, prisileidęs dubenį vandens, žaidė su laiveliais. Iki alkūnių sušlapęs megztinis, tekanti nosis... Gal nekreipti dėmesio, pasiimti tas savo smulkmenas ir ramiai uždaryti duris. Tačiau Virgis, - berods šito vaiko vardas Virgis, - neseniai sirgo, čia, į butą, vaikščiojo daktarai... - Klausyk, vyruti, - pasakė Teodoras, kaip muses iš barščių ištėkšdamas ant žemės laivelius. - Dar mažai tavo subinė subadyta adatomis! Vaikas tankiai sumirksėjo didžiulėmis blakstienomis, išsišnypštė į rankšluostį ir, iš visų jėgų stengdamasis šypsotis, žiūrėjo į tėvą. - Kur po velnių mano skustuvas?! - Aš žinau, bet nesakysiu, kad skustuvą paėmė Tedis. - Ar jis jau skutasi? - nustebo tėvas. - Tuo tavo skustuvu jis nori papjauti motinos naują vyrą. - Ar pasiutote, pacanai! - suriaumojo Teodoras. Jis įpuolė į vaikų kambarį, apdaužė Tedį, atsiėmė skustuvą, vėl prisidegė cigaretę. Ne, kuo greičiau reikia mauti iš to beprotnamio. Tedis atėjo ir atsistojo tarpdury. - Klausyk, tėvai, - pasakė jis lūžinėjančiu balsu, - jei tu sugalvojai išeiti, tai išeik greičiau, netemk gumos. Čia įkyrėjai visiems, supranti? Teodoras pasitraukė nuo ryšulių, norėjo smogti sūnui, bet apsigalvojo. Tedis pro jo petį žiūrėjo į išmėtytus daiktus ant kilimo. - Klausyk, tu seni, ir palapinę pasiimi? - Imu, o ką? - O tą, kad palapinė pirkta už senelių pinigus, ir ji tau nepriklauso. Tavo pirktas tik žiedas ant motinos rankos, tačiau tu jį jau numovei, ar ne? - Numovei žiedą mamai ir padovanojai kitai! - iš už brolio nugaros cyptelėjo balselis. - O tfu, kaip nuobodu su jumis bendrauti, - tarė tėvas ir tvirčiau suveržė palapinę. Kieme pasigirdo mašinos signalas. Vaikai puolė prie lango. Ir Teodoras pro jų galvas pamojo Vytautui, savo draugui, vieninteliam neatsisakiusiam jam padėti parsigabenti daiktus. - Užeik! - sušuko Teodoras, staiga pralinksmėjęs, kaip visada, sutikęs nesavanaudiškumą. Vytautas įėjo ir, kiek nesmagiai jausdamasis, pasisveikino su vaikais. Jis kvepėjo gerom cigaretėm, gugždėjo odinė striukė, o prie diržo kadaravo visokie metaliniai niekučiai. Jau pražilęs, tačiau buvo amžinas jaunuolis, vis keitė vyrus ir moteris, tik buvo ištikimai prisirišęs prie Teodoro. - Na, čiumpam ir nešam, - tarė Vytautas. - Jeigu nebijot įsimaišyti į kriminalą, - solidžiai pagąsdino Tedis. - Na, na, valdykis, vyruti, - draugiškai pasakė Vytautas. Keliais reisais į mašiną jis sunešė Teodoro turtą. Sukišę galvas prie lango, vaikai matė, kaip jiedu tariasi, ar verta Teodorui grįžti ir atsisveikinti su vaikais. Nutarė verčiau neprasidėti, įsėdo į mašiną ir išvažiavo. Virgis tyliai verkė. Tedis valandėlę kritiškai žiūrėjo į brolį, paskui priėjo ir stipriai apkabino jį. - Žiūrėk, ką aš tau parodysiu, - tarė jis paslaptingai. - Ką? - išplėtė savo gražiąsias akis Virgis. - Eik, išsišnypšk nosį, nusiprausk. Artėja iškilmingas momentas. Virgis nuėjo į vonios kambarį, susitvarkė. Kai jis grįžo, ant stalo pamatė paskleistus banknotus. Šita brangi žalia staltiesė buvo nukarusi net per stalo kraštus. - Paėmiau iš tėvo portfelio, - ramiai paaiškino Tedis. - Jie buvo pakeliuose, bet aš išskleidžiau, taip gražiau, ar ne? - Taip, - sušnabždėjo Virgis. - Dabar klausykis. Jeigu mūsų klaus, mes tų pinigų nematėme, mes apskritai šlykštimės pinigais, nes niekiname pinigus, supratai? Mes juos paslėpsime ir po truputį leisime. Net kankinami neišduosime slėptuvės. - O, - tarė Virgis. - Kokie mes dabar turtingi... Tedis greit viską sutvarkė. Vakare butas buvo pilnas žmonių. Tai motina prisikvietė svečių - draugių ir bendradarbių vyrų, kad atšvęstų savo skyrybas ir iškovotą laisvę. Buvo linksma, triukšminga. Kai vėliau, per patį baliaus įkarštį, prie durų pasigirdo skambutis ir visi pamatė, kad grįžo Teodoras ir nori pasikalbėti su šeimininke, kilo baisus kvatojimas, riksmas, pasipylė patyčios. Išblyškęs, gailus Teodoras kažką lemeno apie pinigus, tačiau žmona nebenorėjo net jo balso girdėti. Juk jie viską teisingai pasidalino per teismą! Du vyrukai, jiems paliepus, gražiai suėmė Teodorą už parankių ir numetė nuo laiptų. Vėl visi šoko, dainavo. O savo kambaryje dvi galvytės, prisispaudę prie lango stiklo žiūrėjo, kaip kiūtina žemyn gatve žmogus mažais žingsneliais, mažomis kojomis, savo noru atsisakęs didžiausių turtų pasaulyje. Pieno klubas Sunkiai, labai sunkiai vėrėsi durys į laiptų aikštelę. Kaip visada, per naktį buvo prinešta ir sustatyta kaladės Metro knygų. Skaitytojai tikėjosi jį gyvą užmūryti jo paties knygomis, bet ne, - jiems nepavyks to padaryti. Metras kasryt tas knygas pašalindavo. Pradžioje jis rasdavo paskutinįjį penkmetį išleistus savo Raštus. Prabangiai įrišti, jie gulėdavo prie durų, kaip rimtos kalėdinės dovanėlės. Vėliau ėmė rastis ir anksčiau, prieš dešimtmečius išleistų knygų, kai jos būdavo spausdinamos storame popieriuje, kuris laikui bėgant pagelsdavo, kaip dramblio kaulas. Kartais Metras pritūpęs pasklaidydavo kokią savo primirštą apysaką, ir tada, kaip kiekvienas pasenęs rašytojas, su grauduliu pagalvodavo: "Nejaugi čia aš buvau toks naivus, toks... toks... tyras..." Apie šitą tylų skandalą - pjudymą knygomis žinojo visas miestas. Tą akciją buvo sugalvoję keli jauni rašytojai, susibūrę į Pieno klubą, - negalėjo Metrui atleisti jo Praeities klaidų. Dar prisidėjo ir jo viešas pasisakymas dėl vienos gatvelės pavadinimo keitimo ir dėl Mirties Angelo likimo prie kapinių vartų. Šįryt palyginus knygų buvo nedaug. Dabar jie neša jau ir dramaturgiją. Metras prisiminė, kokį sunkų vainiką jam buvo uždėję žemiečiai per vieną premjerą ir, beveik juokdamasis, nulipo laiptais žemyn. Valytoja jau laukė pasiruošusi. Užjausdama pažvelgė Metrui į akis ir delikačiai pasakė kažką apie kates, kurių čia pilna privisę, ir kurios, neduok Dieve, gali sudraskyti šitas gražias knygas. Metras padavė jai banknotą, kad ji viską čia sutvarkytų. Išėjo į gatvę visai gerai nusiteikęs ir nutarė užsukti į Pieno klubą, kur rinkdavosi tie visi rašantys pienburniai taukuotais plaukais, išgedusiais dantimis, plikiai ir pederastai, bobų išlaikytiniai, per vieną vakarą prageriantys valstybines pašalpas. Metras su savo bebrų kepure, auksiniu laikrodžiu ir sidabriniu portsigaru, su savo žilais smilkiniais, porcelianiniais dantimis ir prancūziško gobeleno sakvojažu atrodė kaip gerą praktiką turintis akušeris. Solidus ir turtingas jis turėjo jautrią širdį ir dosniai dalindavo pinigus, jeigu kas paprašydavo. Tačiau tie suskiai beveik neprieidavo prie jo. Pieno klubas - tai buvo vienintelė likusi rašytojų susibūrimo vieta, įrengta senoje padarginėje už tvartų. Į tuos tvartus buvo suvaromos ir laikomos karvės, kol susidarydavo partija ginti jas į skerdyklą. O pinigais už tą pieną, kurį dar išmelždavo iš sunykusių, myriop pasmerktų karvių tešmenų, buvo mokama už Pieno klubo patalpų nuomą. Kažkas čia tvarkė tuos visus reikalus, nusigriebdamas grietinėlę, nes prie Pieno klubo stovėjo japoniška tojota, prie kurios ratų girti poetai eidavo šlapintis. Metras užėmė savo vietą prie staliuko, už kurį bene vienintelis tvarkingai mokėjo nario mokestį valiuta. Užsidėjo akinius, išsidėstė savo naujo romano korektūras ir ėmė skaityti. Aplink vyko totalinis gėrimas, skraidė indai, kažkas lošė šachmatais, dvi lesbietės glostinėjosi, rudaplaukis storasprandis prozininkas papsėjo pypkę, iš jos rūko klampūs dūmai ir šokinėjo žiežirbos, nes iš baisaus šykštumo jis į taboką maišydavo sauso karvės šūdo, kurio prisirinkdavo čia pat, prie klubo durų. Visi tai žinojo ir nekreipė dėmesio į aitrų kvapą, kurį skleidė rudaplaukio prozininko kūno kiekviena ląstelė. Metras stengėsi nežiūrėti jo pusėn - pypkorius buvo neregėtai piktas, įžeidus, isteriškas ir neteisingas. Priėjus padavėjai, Metrui staiga šovė į galvą mintis užsisakyti vėžių. Ir kad jie būtų patelės, kaip viename švedų apsakyme. Padavėja buvo nauja. Ji valandėlę apstulbusi žiūrėjo į Metrą, nesąmoningai žavėdamasi tuo, kuo jis skyrėsi iš visos tos driskių gaujos, kuri nieko neužsisakydavo valgyti. Ji žaibo greitumu išpildė užsakymą, ir staiga stojusioje tyloje, stebimas daugybės akių, Metras atsiplėšė pirmojo vėžio - ne, vėžės, žnyplę. Jam bekeliant prie lūpų baltą gniužulėlį mėsos, čia pat už sienos sumykė karvė - silpnai ir liūdnai, tarsi išplaukiančio laivo sirena. Ir tai buvo tarsi signalas pulti. Metrą puolė iš karto keliese. Nuo jo nudraskė viršutinius drabužius, nutraukė petnešas, perplėšė baltinius, o po jais būta dar baltinių. Ne taip lengva buvo jį išrengti, lyg išdraskyti aksominę seno, gero meistro darytą sofą. Perplėšė ir tuos baltinius, o po jais buvo dar kažkokie plonos baltos kašmiro vilnos apatiniai. Visur lakstė sagos, kaip maži karbunkulai. Metras tyliai gynėsi ir net stengėsi išsaugoti lėkštelę su vėžiais. Muštynės baigėsi, staiga davus ženklą tam rudaplaukiui prozininkui. Visi grįžo į savo vietas. Metras šniokšdamas, apgraibomis susirinko savo drabužius ir suplėšytas korektūras. Padavėja pasistiebusi servetėle apšluostė jo sukruvintą veidą. Kraujas buvo mėlynas. Čia nė vienas tokio neturėjo. Į namus Metras grįžo visiškas senis. Jis vos užlipo laiptais. Bute buvo šalta, visi daiktai apšerkšniję. Metras pasikūrė židinį savo knygomis. Jos vaitojo degdamos, tarpais iš ugnies iššokdavo mažas berniukas ir, sudėjęs rankutes, prašydavo jį gelbėti nuo mirties. Tą berniuką jis buvo atsivedęs iš savo vaikystės... Sudegus paskutinei knygai, Metras susirado brauningą. Ir vis dėlto, kartojo jis, aš pats neišėjau, mane išvarė, pribaigė... Ir vis dėlto mano veidą paglostė švelni ranka... ir tas vaikas, tas vaikas vis gyvas šoko iš liepsnos. Vadinasi, aš - nemirtingas. "Meiliai pažvelk į šią auką" Tik už vartų jis pasijuto jau ne kalinys. Paėjęs truputį toliau per beržynėlį, tuojau nusimetė šimtasiūlę. Ji buvo dar apynaujė, bet prisigėrusi to kvapo. Ne jis vienas šlykštėjosi tuo apdaru - visur mėtėsi išėjusių į laisvę kalinių drapanos. Sakytum visas beržynas buvo kaip didžiulis sportininkų persirengimo kambarys. Žinoma, kitų laukdavo artimieji su paruoštais drabužiais, o jo niekas nepasitiko. Jis planavo gerai apsirengti vėliau, nusigavęs į miestą. Turėjo vienos labdaringos organizacijos adresą, - paskutiniaisiais, dvyliktaisiais, kalėjimo metais susirašinėjo su tomis moterėlėmis iš labdaros, kurios ateidavo lankyti kalinių per religines šventes su didžiuliais krepšiais maisto. Jau gana ilgą laiką jis savo laiškuose darė užuominas, kad, jam išėjus į laisvę, jos duotų kiek nors pinigų grynais. Ne ir ne, spyrėsi vienuolės. Pinigų mes nedaliname. Jauni ir stiprūs vyrai privalo užsidirbti patys. Kai jis parašė, kad naktinėje pamainoje beveik kasnakt kaliniai vienas kitą papjauna, vienuolės pritilo. Štai dabar jis važiavo pas jas, nutaisęs kankinio veidą. Jis pažino gimtąjį miestą kaip savo paties kūną, kuris buvo išgražintas įvairiausiais piešiniais. Kiekvienas piešinys turėjo savo baisią prasmę. Senamiestis per dvylika metų buvo šauniai sutvarkytas. Jam labiausiai patiko spurgų kioskai ir tvora, ant kurios kiekvienas galėjo piešti ir rašyti, kas ateina į galvą. Akimirką pamąstęs, jis įsikando smilių ir užrašė ant tvoros: "Ši diena". Toliau pritrūko minčių ir kraujo. (Vėliau, kai jis buvo suimtas, tardytojas vos neužmušė jo, reikalaudamas prisipažinti, ką reiškia tie du žodžiai...) Štai ir pastatas, kur glaudžiasi labdaros įstaiga. Jis sustojo ir, tarsi tikrindamas loterijos bilietą, sulygino adresą ant popieriaus skiautės ir pilko namo sienos. Sutampa! Štai jis eina ilgu vienuolyno koridoriumi. Skvarbi profesionalo akis mato seifus, įmūrytus į sienas. Tik gležnos grotelės juos skiria nuo koridoriaus tako... Jis ėmė traukyti durų rankenas, - visur užrakinta. Negera nuojauta apėmė buvusį kalinį. Pagaliau vienos durelės pasidavė, ir jis atsidūrė mažame kambarėlyje - celėje, dėl storų sienų ir mažo lango nemaloniai primenančiame jo gimtąją kamerą. Tik čia palyginus buvo erdvu: tokio pločio kameroje jie tilpdavo aštuoniese, o čia stovėjo tik vienas žmogus - mergina. Ji rūšiavo kažkokias knygas. Išgirdusi, kokiu reikalu jis atėjo ir probėgom dirstelėjusi į du ar tris laiškus, kuriuos jis parodė, ir pažinusi vyresniosios braižą, mergina jam draugiškai nusišypsojo. Deja, šiandien niekuo negalinti padėti, vyksta rekolekcijos, ji čia šiuo metu viena, gal rytoj... - Rytoj? - papilkėjusiu veidu ištarė žmogus. Mergina buvo tokia jauna, jai nieko nepapasakosi... Iš jos nieko negausi. - Nežinau, kaip man pasiekti tą dėžę? - koketiškai paklausė mergina. - Aš jums galėčiau kol kas duoti maldaknygę... Dar po ranka turiu vaistų, gavome šiandien nedidelę siuntą... - plepėjo ji. - Jums nieko neskauda? Žmogus, staiga pasidavęs nevilčiai, įsibėgėjęs trenkė galvą į sieną. Nukrito šv. Cesilija. Už ką? Kodėl jam taip nesiseka? Kodėl jis negalėjo užtikti čia, šią valandą, šioje vietoje, kokios rūsčios vienuolės, kuri nenorom, iškalbėdama ir žemindama, vis dėlto duotų jam ką nors, sušelptų... Iki rytojaus jis neišlauks, šita kvaiša tokių dalykų nesupranta... Jis sudejavo, suriko. Sumišusi, išsigandusi, mergina žiūrėjo į jį. - Prisėskite, - ištarė, - aš einu, paieškosiu raktų... Štai jie abu sandėly. - Imkite, man rodos, jums turėtų tikti... - mergina ėmė nuo kabyklos ir metė jam dryžuotą anglišką kostiumą, juodos odos striukę, išrinko gražius batus, užrišo geltoną, šilkinį šaliką... O! Kad tai būtų tikrovė! - Deja, aš negaliu jums padėti, neturiu raktų... Jis kaip pablūdęs žiūrėjo į sotų raustelėjusį merginos veidą. (Vėliau, kai po kelių valandų bus suimtas, jis šlykščiai apšmeiš tą merginą, kad ji pati provokavusi jį, lipusi ant kėdės, siekdama religinio turinio knygos jam padovanoti...) Viskas buvo baigta per kelias minutes. Ir jokių raktų nereikėjo - durys į sandėlį buvo čia pat, už lentynų. Jis įėjo ir apstulbo nuo daiktų gausos: drabužiai, vyriški ir moteriški, buvo tvarkingai surūšiuoti ir sukabinti pagal dydį. Avalynės skyrius, baltiniai - apatiniai ir viršutiniai. Kabojo net keleri kailiniai iš ilgaplaukio nepažįstamo žvėries. Jis susimąstęs glostė juos, tarsi užmuštos merginos plaukus. Išsvajota dryžuota eilutė laukė jo, tarsi specialiai jam pasiūta, ir juodoji striukė, ir geltono šilko šalikas... Ramiai ir kruopščiai persirengęs, jis nuėjo prie seifo. Jį atidaryti buvo ne daugiau vargo, kaip išgliaudyti kokį įnoringą, užsispyrusį graikišką riešutą. Jis smalsiai žiūrinėjo pakelius žalių ir mėlynų nepažįstamų banknotų, atidėjo juos į šalį, ėmė tik tuos pinigus, kuriuos tikėjosi galėsiąs leisti, nesukeldamas jokio įtarimo. Išėjo. Prieš akis jam buvo visas gyvenimas. Ir ši diena. Laiminga diena. Mušamas ir kankinamas policijoj, jis neturėjo ko prisipažinti, jis nesugebėjo nieko paaiškinti, nes tikrai buvo nekaltas. Antroji pusė Vos tik jam buvo paskirta premija, pinigų vertė taip nukrito, kad iš jos nieko neliko. Ką dar būtų galima nusipirkti? Jis nemiegojo naktimis, svarstydamas, kaip reikės gyventi toliau. Honorarų dažnas laikraštis iš viso nemokėjo, o jeigu mėgindavo iš savo provincijos miestelio skambinti ir ieškoti jų sostinės buhalterijų brūzgynuose, pikti moteriški balsai vos neišvadindavo jo jaunos valstybės griovėju ar net nepriklausomybės priešu. Susigėdęs jis atsargiai padėdavo ragelį ir atlikdavo kvėpavimo pratimus: dešinė šnervė - saulės kanalas, kairė - mėnulio kanalas. Staiga prisiminė, kad jau kelios dienos nematė žmonos. Jį užplūdo sentimentai. Kur ji galėtų dingti, ta mažutė uogautoja, žolininkė ir virėja? Jis apėjo kambarį, apžiūrėjo visus kampus, pakilojo kiekvieną pagalvėlę ant sofos. Pagaliau surado ją tamsiame kambarėlyje, kur stovėjo jos vaikiška lovelė. Ji nustojo augti, kai sukako devyneri metai. Dabar ji buvo jau pražilusi, ir vis tiek puikiai išsitekdavo savo vaikiškoje lovelėje. Žmona verkė. - - Aš nebegaliu, - kūkčiojo ji, - nebegaliu, man taip baisu. - Palauk, aš parašysiu tekstą vienai nuostabiai melodijai... Man užsakė tas, kaip jis, tas kompozitorius, tu jį žinai!.. Žmona pakėlė užverktą veidą, pažiūrėjo į jį didžiulėmis žaliomis akimis. - Tu kliedi. Tas kompozitorius juk numirė pernai. Tas tavo sugėrovas! - Sakai miręs? Negali būti, - užginčijo jis. - Aš jį vakar mačiau gatvėje. Mudu pasikalbėjome, ir jis man užsakė tą dainą... Tiesa, o kur tu buvai vakar?.. Ir užvakar? - Čia, šioje lovoje, kur man daugiau būti, - liūdnai atsakė žmona. - Aš nebeturiu jėgų keltis. - Taigi tas mano draugas kompozitorius... - Jis miręs, jis miręs, - kaip užvesta kartojo žmona. - Patikėsiu tik tada, jei pamatysiu jo kapą! - netikėtai įtūžęs suriko vyras. - Gerai, - ryžtingai pasakė žmona. - Einam, aš tau jį parodysiu. Jiedu šiltai apsirengė. Ji - savo senąją striukę su išsiuvinėtu drakonu, jis - juodą paltą su raudono šilko pamušalu, kurį jam buvo atsiuntęs Skurstančių Pasaulio Poetų labdaros fondas iš užjūrio. Jis vedė žmoną už rankos tarsi parduotuvėje, saldainių skyriuje, pagautą vagilę. Buvo vėjuotas ankstyvo pavasario vakaras, ne pats geriausias laikas vaikščioti po kapines, tačiau jie neapsigalvojo, abu buvo užsispyrę, kartais net susimušdavo, susiginčiję dėl kokio nieko. O čia buvo ne niekas - vis dėlto jie sprendė to kompozitoriaus likimą. Paaiškės, gyvas jis ar miręs - štai koks baisus klausimas - šaltai svarstė poetas, tempdamas paskui save tą piktą negražią mergiščią... Kapinėse žmona neklaidžiodama ir neabejodama, atvedė jį tiesiai prie mažo, apleisto kapelio, apsodinto pačia pigiausia žole - violetiniais viržiais. Ant mažos aprūdijusios lentelės buvo užrašyta kompozitoriaus vardas, pavardė ir mirties data. - Negali būti, - suriko poetas. O žmona pašaipiai, kaip jam atrodė, tylėjo. - Jis man vakar paspaudė ranką, ir... palauk, aš juk turiu to susitikimo įrodymą - jis davė man lapelį su natomis... - Pasirausęs kišenėse, poetas iš tikrųjų išėmė lapelį su natomis ir paniūniavo "ra-ta-ti-ta-ta..." - Girdi? Ta-ta-ti-ta-ta... Net šešios voverės perbėgo iš vienos pušies į kitą. Sukrebždėjo žievė, ir šakos sujudintos jų gležnų kūnelių, siūbavo kaip žali tinklai. - Išbaidei voveres, - papriekaištavo žmona. - Tu net kapinėse nemoki elgtis. Ji staiga apsisuko ir nuėjo. Tada poetas dar kartą slapčiomis metė žvilgsnį į užrašą ant skardinės lentelės. Ir staiga prisiminė, kad pernai, maždaug šiuo metų laiku, ir jis dalyvavo to kompozitoriaus laidotuvėse. Stovėjo tada užsiglaudęs štai už ano akmens, - nenorėjo rodytis. Jis buvo skolingas mirusiajam pinigų ir bijojo, kad našlė, kuri dairėsi aplinkui vanago žvilgsniu, nepareikalautų jų gražinti... - Ne ką turtingesnis aš ir šiandien, - karčiai ištarė poetas, - nors ir gavau premiją... Staiga jis pastebėjo, kad yra užsirišęs du kaklaraiščius. Nusirišo vieną ir pakabino ant kryžiaus. - Dabar mes atsiskaitę?.. - Jis šypsodamasis žiūrėjo, kaip jaukiai ir be baimės voverės laksto tarp kapų kauburėlių. - Ne visai, ne visai, - atsakė draugas iš po žemės. - Tu turi dar man parašyti tai melodijai žodžius... Ir tada poetas gavo baisų smūgį į smilkinį: du kaukėti vyrai, pasilenkę virš jo kūno, naršė po kišenes. Nieko. Tuščia. Šunsnukis nesinešioja pinigų, o juk gavo didžiulę premiją!.. Kažkokios natos... Vyrai spardė nejudantį kūną, atsilapojo paltas su raudonu pamušalu, atrodė, kad auka guli milžiniškame kraujo klane. Taip, iš jo išbėgo visas kraujas ir susigėrė į žemę, išskrido visos mintys, ir turės praeiti šimtas metų, kad jas kas nors vėl prisišauktų. Balta ir juoda Mergaitė, nešina aplanku su gaidom, stabtelėjo prie gėlių kiosko, svarstydama, pirkti muzikos mokytojai gėlių ar ne. Nutarė pirkti. Ir štai ji eina, laikydama prieš save gėlę, tarsi žvakę per pirmą komuniją. Muzikos mokytoja gyvena name, kurio pirmąjį aukštą užima gastronomas, todėl laiptinėje prišlapinta, prišnerkšta. Mergaitė avi baltomis basutėmis. Ji apeina balas ir lėtai lipa į viršų. Jos žingsnius pažįsta muzikos mokytojos šuniukas ir ima kiauksėti. O mokytoja groja triukšmingus pasažus. Mergaitei duris atidaro muzikos mokytojos vyras. Kaip visada, jis neblaivus ir vos išlemena žodį. Jis nori paimti gėlę, bet mergaitė slepia ranką su gėle už nugaros. Tuo tarpu pro kojas pralenda tas mažas piktas šuniukas ir grybšteli mergaitei už didžiojo piršto. Kojos spyriu muzikos mokytojos vyras nubloškia šuniuką į kambario gilumą, ir šuniukas cypdamas, vaitodamas įlenda į kažkokį kampą. - Kas čia darosi? - nuo fortepijono pakyla aukšta liekna muzikos mokytoja. - Čia tu, Lėlyte? - klausia abejingai. (Mergaitė ją labiausiai myli už tą abejingumą.) - Įkando? Vargšas Pukis yra nekaltas, kad nenormalus. - Ji lenkiasi, ištraukia šunytį iš tamsiojo kampo ir glaudžia prie veido. Toliau kreipiasi į mažutę erdvę prieškambaryje. - Jeigu jus koks pašlemėkas išmestų pro balkoną, juk ir jūs būtumėte nepilnapročiai. - Ji bučiuoja šunytį. Vėl - į erdvę. - Mus dukart girtuokliai metė pro balkoną... - Viešpatie! - surinka mergaitė, perimta skausmo. - Į kambarį, eikite į kambarį, - murma šunelio budelis, stumdamas mergaitę. - Sodink ją prie fortepijono (tarsi prie vaišių stalo) - ir... pinigai... Paklausk, ar atnešė už pamokas! Jis plėšte išplėšia iš Lėlytės rankų voką su pinigais, kurį išvertęs, šalia banknotų netikėtai randa laiškutį, kurį parašė Lėlytės motina. - Čia man. Duokš, - abejingai sako muzikos mokytoja ir skaito: - "Deja, turime atsisakyti muzikos pamokų... Susiklosčius aplinkybėms"... - Ji meta laiškutį ir atsisuka į Lėlytę. - Na, už šią pamoką dar sumokėta, - sako karališkai išdidžiai. Lėlytė groja. Muzikos mokytojos vyras kaip stovi, su pižama, sulaksto į gastronomą, grįžta su buteliu ir virsta į lovą. Čia tik vienas kambarys. Jis guli pusiau užsimerkęs. Muzikos mokytoja stovi prie lango. Užuolaidos išsiuvinėtos rojaus paukščiais, aptaškytos lyg krauju, lyg rašalu. Čia viskas išlūžę, sudaužyta, kur prisiglaudi, apsiveli šuns plaukais. Ir mergaitei vis tiek alpsta širdis iš meilės muzikos mokytojai. - Na, šiai dienai užteks, - pagaliau sako muzikos mokytoja ir ilgėliau žiūri į mergaitę, kai ji keliasi, taisosi baltą suknelę pūstom rankovėmis, ir kaip perbraukia ranka pianino dangtį, tarsi atsisveikindama su gyvu žmogumi. O Lėlytė kažkodėl žiūri į tą šlykštų vyriškį, prasižiojusį, užvirtusiomis akimis... Paskui ginasi nuo šuniuko, taip ir nesugebančio nuslėpti savo antipatijos. Prižadintas vyriškis sėdi lovoje ir keikiasi. Mergaitė lėtai nusileidžia laiptais, skaitinėdama visokius užrašus ant sienų: "ch... v rot" ir kitokius. Jos balta figūrėlė leidžiasi žemyn, laiptas nuo laipto. Šuniukas viršuje beprotiškai kiauksi, o paskui nutyla. Ir kai mergaitė išeina į saulės nutviekstą kiemą, šuniukas bėga jai priešais, gyvas ir nemirtingas, nulaužęs tik kelias gėleles darželyje po balkonu. Šuns šeimininkė Kaimynystėje buvo gaisras. Degė butas penktame aukšte. Emilija apie tai sužinojo vėlai vakare, išvedusi šunį. Susijaudinusi, liepsnojančiais skruostais, prie akmens su savo Bimu jos laukė debiliukė. Ir šiaip jau nerišli kalba dabar, jai jaudinantis, buvo visai neaiški. Tačiau Emilija, būdama žurnalistė, viską suvokdavo iš pusės žodžio, ir dabar labai aiškiai susikūrė įvykio vaizdą. Penktame aukšte gyvenanti labai nerūpestinga, bloga moteris, - išvažiuodama į sodą, ji neišjungė šaldytuvo. Užsidegė laidai, po to - virtuvinės pašluostės, užuolaidos, langų rėmai, stalas, spintelės, prieškambario baldai, liepsna persimetė į kambarį. Sudegė pianinas. Tai debiliukei buvo itin baisu. Ji pianiną vadino "popino". Taip pat ji audringai baisėjosi, kad sudegė "kuki". Tik gerokai pasukusi galvą, Emilija pagaliau išsiaiškino, kad tai reiškia - striukė. Sudegė šeimininkės striukė, kabėjusi prieškambaryje, raudona, putni kaip pagalvė. Tu man pasakyk, ar galima tokiems žmonėms duoti butą? - piktinosi debiliukė. Žinoma, ji ištarė tik kelis skiemenis ir ištiktuką. Taisyklingą sakinį Emilija sukonstravo pati. Bodėdamasi tuo kasdieniniu ritualu tampančiu susitikimu su debiliuke, ištikimai jos laukiančia prie akmens, Emilija tyčia jai paprieštaravo: - Kiekvieną žmogų gali ištikti nelaimė. O butą privalo turėti kiekvienas. - Tu girdėjai, ką per televizorių pasakė tas barzdotas žmogus. - Koks žmogus? - Tas, kuris baisus. Kai jis pasirodo, mes su mama tuoj išjungiam televizorių. Emilija nenorom nusišypsojo. - Negirdėjau, o ką jis pasakė? - Dabar du buteliai pieno kainuos dešimt rublių. Emilija nejučia nužvelgė debiliukės figūrėlę. Švari, sulopyta suknelė, kišenėlėje degtukai, vaikiški maži batukai, susirūpinęs bukas veidukas... O ką, tiesą sakant, mes žinome apie tuos gyventojų sluoksnius, kurie yra taip arti skurdo? Tik pliką statistiką, daugiau nieko. Mes juos tik pakenčiame ir nenorime arti prisileisti... Mums nepatinka, kad jie stovi prie mūsų akmens... Debiliukė žiūrėjo Emilijai į burną, laukdama, ką ji pasakys, bet Emilijai buvo per sunku ką nors jai paaiškinti. Pribėgo Bimas, gauruotas kaimiškas sarginis debiliukės šuo, ir, apžiojęs Emilijos ranką, apsimetė, kad kanda. Jis buvo toks dėkingas, kad Emilija bendrauja su jo šeimininke. Emilijos taksė kasėsi giliai po akmeniu, rausė urvą, tarsi užuostų žvėrį. O gal ten ir lindėjo koks žvėris?.. Čia, miesto pakrašty, miškas visai arti. Miškas ir Daržininkų kaimas, į kurį Emilija eidavo savo mažytei sergančiai taksei pirkti ožkos pieno... Taip daug jai kainavo šitas gyvulys, kol išaugino, o dabar jis nerodo jokio dėkingumo, isteriškas, išlepintas padaras... O Bimas, štai, niekada toli nenubėgs, neapleidžia savo šeimininkės, jis tarsi veda ją per gyvenimą. Dar kažką karštai aiškina debiliukė. Emilija pasistengė įsiklausyti. Ak, kokių niekšų esama! Pasirodo, debiliukė iš savo pensijos paskolino vienam girtuokliui, sėdinčiam ant suoliuko prie parduotuvės, dvidešimt penkis rublius. Ir tas net nesiruošia grąžinti. Jau praėjo septyniolika dienų. Emilija atjausdama lingavo galvą. Tie vyrai... Ji ir pati redakcijoje, kur dirba, niekaip negali atgauti savo pinigų iš tokio vieno prasigėrusio tipelio. Tūkstančio rublių. Jau septintas mėnuo. - Viskas, gana, einam, - pašaukė Emilija savo taksę. O Bimo net šaukti nereikėjo. Jis tarsi skaitė savo šeimininkės mintis ir jau bėgo pirmas, iškėlęs uodegą kaip vėduoklę namų pusėn. Emilija atsisveikino su debiliuke ir, kaip visada, susinervinusi dėl to beprasmiško bendravimo, kurį ji turi kas dieną kęsti, užlipo į savo butą. Ji priėjo užtraukti užuolaidų. Kaip tik priešais jos langus buvo tas gaisro nusiaubtas butas. O šalia staiga užsidegė šviesa - tai į savo namus parėjo debiliukė. Emilija nenorom žiūrėjo, kaip ji vaikšto po kambarį, mėtydama šuniui kąsnelius, nutrauktus nuo savo burnos. Iš fotelio pakilo maža, dikta moteris, debiliukės motina, nes debiliukė apkabino ir pabučiavo ją, tarsi būtų ilgai nesimačiusios. Ir motina jai glostė galvą, ir žiūrėjo į akis su begaline meile. Staiga Bimas užšoko ant palangės ir, priglaudęs snukį prie stiklo, įbedė akis į Emiliją, tarsi senis žiūrėtų iš po gauruotų antakių. Emilija tučtuojau užtraukė užuolaidas. Jos širdis buvo sudužusi ir šalta. Ji galutinai apsisprendė, - niekada, daugiau niekada neis su šuniu prie akmens. Yra daugybė kitų maršrutų pasivaikščioti. Ir jai nereikia jokių žmonių ir jų prisirišimo. Ji nenori nieko mylėti, ir tegul jos niekas nemyli. Tačiau kodėl ašaros taip degina akis? * * * Po kelių savaičių, per kurias jai sėkmingai pavyko išvengti susitikimo su debiliuke, Emilija vakare vėl stovėjo prie lango. Sudegusiame bute tvieskė šviesos, ten dirbo dažytojai. Debiliukės languose buvo tamsu. Ir taip buvo daug vakarų. O paskui į tą butą atsikraustė kiti žmonės. Motina ir duktė kažkur dingo ir į šitus kraštus nebesugrįžo. Dar po kiek laiko Emilija sutiko valkataujantį Bimą. Ji pašaukė jį, ištiesė ranką, kaip senam pažįstamui, tačiau šuo nepanoro su ja sveikintis. Ta panieka iš jo akių nutvilkė Emiliją, ir ji nuėjo šalin, nuleidusi galvą, visai sugniuždyta. Nelinksmos mintys sukosi jai galvoje. Prisiminė, su kokiu azartu debiliukė pasakojo apie gaisrą, taip, taip, tai ji bus padegusi tą butą, jos suknelės kišenėje dažnai barškėdavo degtukai... Ką gi, dar vienas praradimas gyvenime, įskaitant šunį. Kliedesys Motina, nenorėdama jam apnuodyti vaikystės, iš paskutiniųjų valdėsi. Šiaip gražus, siaurokas, su nuostabiomis duobutėmis, trumpoka viršutine lūpa, kaip Mažosios Lokės žvaigždynėlis, apgamėliai ant kaktos, mėlyna gyslelė smilkiny, prie akies, kaip nežinomas upelio intakas, - tas veidas su visais šitais meilumą žadančiais ženklais dabar dažnai būdavo apsiniaukęs, tarsi pasmukęs žemyn, lyg nebeatlaikytų gyvybės syvų ir jau ruoštųsi senatvei. Berniukas nebeužsilipdavo jai ant kelių, buvo per didelis, tik iš visų jėgų stengėsi, kad motina jo nė akimirką nepamirštų: pasiėmęs savo vaikišką kardą, išguldė kaip mažutis šienpjovys visą gėlyną, kurio vazonėliai užėmė didesnę dalį kambario. Jis žiauriai daužydavosi su triratuku, vis atsitrenkdamas į pianiną. Pasigirsdavo skaudus, su niekuo nesulyginamas garsas, tarsi ten, toje juodoje dėžėje, pro sukaltus klavišų dantis vaitotų pianino dvasia. Motina kartais pasižiūrėdavo ir tuoj viską užmiršdavo. Dažniausiai ji sėdėdavo tarp sofos pagalvėlių, susirietusi, nelaiminga, amžinai sušalusi, vis stengdamasi kažką prisiminti, suformuluoti tą vienintelį klausimą, kuris turėjo prasidėti žodžiais "už ką" arba "kodėl". O toliau - nė iš vietos. Palaidojo tragiškai žuvusį vyrą ir dabar pati tyliai merdėjo. - Štai kvitas, - bespalviu balsu pasakė ji mažajam berniukui. - Priemenėj stovi rogutės. Tu važiuosi parvežti skalbinių. - Kaip gerai, mama, - apsidžiaugė sūnus. - Pagaliau mes pasikeisime paklodes. Aš juk dabar kasnakt prisišlapinu į lovą! - pranešė jis iškilmingai. - Taip, taip, - pritarė ir motina, abejingai nusisukdama. Nusivylęs, su ašaromis akyse, garsiai trepsėdamas, tarsi valytųsi sniegą, berniukas susiruošė. Ant pusnuogio kūnelio užsimetė paltelį, kurį jam persiuvo iš garsiosios motinos striukės su išsiuvinėtu drakonu kažkokia teta, atvažiavusi į tėvo laidotuves. Tokio apleisto vaiko ji nebuvo mačiusi... Įdomu, ką ji pasakytų dabar? Teta jam tada įdavė ir pinigų. Motina nežino, kas tai jis, penkiametis, protingai juos leisdamas, štai jau dvi savaitės maitina šeimą... Lauke buvo pavasaris, žvarbus, mėlynas, tarsi pjuvenomis apvoliotas ledo gabalas, kuris buvo ilgai saugomas tamsioje vietoje ir dabar niekaip negali ištirpti. Dar ir pasnigę buvo. Berniukas stovėjo su rogutėmis, atlošęs galvą, žiūrėjo į mėlyną dangų, giliai kvėpavo ir džiaugėsi, ištrūkęs į laisvę. Maža, sugrubusi rankutė tempė rogutes, ir kojytės pačios, traukiamos nenugalima vaikystės trauka, pasuko į kalvas. Taip, sunku tempti į kalną rogutes. Bet kaip puiku lėkti žemyn, kai vėjas švilpia ausyse, atrodo, tarsi tai - kosminis vėjas, kuris tau atneša likimą. Berniuko Likimas stovėjo kalvos apačioje: apdriskęs valkata, žiurkišku aštriu veidu, tarsi atlenktas peilis, balta plėvele apneštom lūpom, ilgu liesu kaklu, ant kurio maskatavo juodas skuduras. - Toks vyras, toks vyras... - ištarė berniuko Likimas tik tuos kelis žodžius. Ir berniukas patikliai padavė jam ranką, iš karto sutikdamas eiti ten, kur tas žmogus kviečia. Ten tarsi kažkas žaižaruoja... Gal laužo nuodėguliai? Ten kažkas kvepia... Ten laksto maži padarėliai. Tikriausiai tai bus beždžionėlės, kurias tas žmogus galėjo atsivežti iš užjūrio. - Tu pamatysi... - žmogus nedaug kalbėjo, tik vis glostė berniuko ilgus plaukus, užgriebdamas sprandelį, ir jo akyse buvo baisus nuolankumas ir malonumų pažadas. - Žinoma, aš eisiu su jumis, jeigu ten taip įdomu, kaip jūs sakote, - tarė berniukas. - Bet... man reikia mamai parvežti skalbinius. - Skalbinius? Mamai? - pasitikslino žmogus, ir pasišlykštėjimo grimasa iškreipė jo lūpas. - Tuos visus moteriškus skarmalus? Gerai, kad tu čia jų neturi. Aš juos išmėtyčiau ant sniego ir sutrypčiau. Kas kita - tu... Duok man savo pirštines, - baisiai susijaudinęs, kalbėjo žmogus. - Aš norėčiau įsidėti jas į užantį. - Bet aš neturiu pirštinių. - Vis tiek ką nors duok man dabar, šią akimirką... Vaikas nieko neturėjo, tada žmogus, greit apžvelgęs jį, pastebėjo ant siūlo kabančią sagą, išrovė ją ir įsikišo į burną. - Atleisk, - pasakė. - Aš savo namuose tau duosiu kitą... auksinę... - Auksinę? - Berniukas jau galutinai apsisprendė neiti skalbinių, o sekti paskui tą žmogų. Ir staiga takeliu nuo miestelio pusės pasirodė skubanti figūrėlė. Ji buvo labai maža ir smulki, bet vis tiek tai nebuvo mergaitė - tai buvo berniuko motina. Uždususi, su prilipusiais plaukais ant šlapios kaktos, ji puolė tarp berniuko ir valkatos, stvėrė jį už rankos ir patraukė į save. - Tai štai kur tu, bjaurybe! - tyliai ištarė ji ir ėmė mušti berniuką. Jis gynėsi. - Štai kur tu, valkata... Man nereikia tokio sūnaus, kuris išeina ir negrįžta, - ji dar pastūmė berniuką iš visų jėgų į sniegą, o pati nuėjo. Verkdamas berniukas nusekė iš paskos. Jis buvo toks nelaimingas! Motina sudaužė jam visas viltis, užsimezgusią draugystę su nepažįstamu žmogumi, dabar jis niekada nebeturės auksinės sagos. Mėlynasis srautas Iš tolo dvaras atrodė kaip senais laikais, ir tas pats debesis kabojo kaip tą dieną, kai ją išvežė, - išpampęs, tarsi iškimštas avies skrandis. Ponia Matilda išsuko iš vieškelio ir ėjo pažliugusia pieva, kad greičiau pasiektų savo namus, nors jie nebebuvo jos namai, ir ten niekas jos nelaukė, ir ją apėmė baisus liūdesys, pamačius apleistą sodybą, nuplikusį kiemą, suardytas gonkas, didžiulę spyną, kabančią ant paradinių durų, nors viduj, aišku, nebebuvo ką saugoti. Ji pasižiūrėjo pro purviną langą prasitrynusi "akį" ir pamatė, kad parketas salėje išlupinėtas, olandiški krosnies kokliai su mėlynais malūnais išdaužyti, o apmušalų draiskanos atrodė kaip kareivių autai. Ponia Matilda nebuvo tvirta moteris, ji neišmoko valdyti širdies, ir ašaros - upeliai ašarų - tekėjo jos veidu, nors visą ilgą kelią namo ji narsino save, kad sugebės viską priimti kaip Dievo dovaną... Tačiau dabar neišlaikė. Paverkusi, tarsi nusipraususi, ji jau žvaliau pakėlė galvą, apsižvalgė. Iš vienos kumetyno lūšnelės rūko dūmai, ir ji pasuko prie jos. Kvepėjo bulvienė virta su miltiniais kukuliais ir lašiniais. Ponia Matilda pasistiebė, kad ir čia pasižiūrėtų pro langelį. Ten, trobelės viduje, tarsi tamsiame urve kuitėsi kažkokia moteriškė. Ji atsitiktinai žvilgtelėjo lango pusėn, ir ponia Matilda staiga suprato, kaip labai išgąsdino tą moterį. Ji rėkė, plačiai išsižiojusi, traukėsi tolyn ir stūmė, užstodama savo kūnu, kažkokius mažus vaikus, apvalkstytus skarmalais. Ponia Matilda staiga pažino Elzę, tą baisiąją kumetę, kuri kažkada dvaro ponams buvo pridariusi daug bėdos. Ir Elzė taip pat pažino ją, nustojo rėkusi, ir jos veide atsirado sumišimas ir keistas džiaugsmas. Ji greit atkabino duris, įsileido ponią Matildą, ir pirmieji jos žodžiai, pasakyti senajai poniai, buvo paprasti ir nuoširdūs: - Aš pamaniau, kad už lango stovi giltinė. Jėzau, kaip išsigandau! Ponia atrodai kaip smertis, tokia baisi, lyg būtum išlipusi iš kapo duobės. Va, atsilupai grabo dangtį ir išlipai... Ponia, sugrįžai suvisam? - Elziute, - vėl apsipylusi ašaromis pasakė ponia Matilda, - būsiu laiminga, jeigu priimsi mane, neturiu kur galvos priglausti. - Taip, taip, - pasakė buvusi kumetė, - man kaip tik reikia nianės prie vaikų. Varo į kolūkį dirbti, o aš neturiu kur vaikų dėti... - Ar daug jų? - paklausė ponia Matilda. - Keturi, va stovi, pasislėpę po mano sijonu... Vienas lopšy, kitas čia kažkur ropinėja... Tai jau bus šeši. Septintas greit ateis... Elzė atstatė pilvą, panašų į kubilą, ir nusijuokė kvailu, padykusiu juoku. - Taip, o kur jų tėvas? - naiviai dairėsi ponia Matilda, bene pamatys kokį susivėlusį vyrišką kaltūną lovoje arba ant krosnies. - To gero nebeliko, - paprastai atsakė Elzė. Ji greitai parodė poniai Matildai guolį prie vaikų čiužinėlių, pripylė dubenėlį sriubos ir susigraudinusi žiūrėjo, kaip ponia valgo tą riebią putrą, ir nieko neklausinėjo - apie išvežtųjų gyvenimą jau buvo girdėjusi iš anksčiau sugrįžusių ūkininkų. Ponią Matildą kažkas papešė už sijono, ir mažas, blakių įkandimais išmargintas kūnelis greit įsiropštė jai į skreitą. Didžiulės mėlynos akys nemirksėdamos stebėjo ją, o didesniųjų vaikų dėmesys buvo nukreiptas į jos ryšulėlį. Ponia Matilda atrišo jį ir padalijo visiems po saujelę kedro riešutų. Vaikai ją iškart pamilo. Ir taip praėjo daug dienų ver kaip teliukai. Tėvai iš sielvarto susirgo, net ir protas jiems pasimaišė, o dukros nė karto jų net neaplankė, neparašė nė vieno laiško. Ketvirtas pavyzdys. Tėvas lituanistas išmažieji padarėliai. Ponia Matilda nebesidomėjo savo buvusiais rūmais ir tik iš tolo stebėjo, kaip pamaži, kažkokiai valdžiai nutarus, jie po truputį tvarkomi - spyna pagaliau buvo nuimta ir iškilo iškaba "Skaitykla-seklyčia". Vedina vaikais ji vieną dieną nuėjo pasižiūrėti ir pamatė būrelį bernų, bukai žiūrinčių į krūvą laikraščių, kuriuos tvarkė kažkokia sudžiūvusi panelė. - Čia mūsų dvarininkė, - kažkas pagarbiai sušnabždėjo, ir panelė priešiškai nužvelgė ponią Matildą. - Čia su vaikais negalima, - pasakė ji. - Čia dabar liaudies nuosavybė. Ponia Matilda išsigando. Tie žodžiai jai priminė Sibirą ir tas kančias, kurias patyrė ten. Ji išslinko lauk, kaltai nuleidusi galvą, sena, palūžusi moteris, ir vienas bernas, turėjęs jautresnę širdį, staiga praregėjo, kokia negraži ta miestietė panelė, išgeltusi ir rūkanti, ir susigriebęs savęs paklausė, ką jis čia veikia, kai namuose yra tiek darbo. Ir išėjo, trenkęs durimis. Bet niekas į tai neatkreipė dėmesio. Mat Ignacas buvo ir ne visai bernas - tik pusbernėlis. Poniai Matildai Elzė staiga pasakė, kad sutikusi jos dukteris, nelegaliai sugrįžusias iš Sibiro. Esą jos slapstosi miške, kažkokioje daržinėje, kur laikomas šienas. Esą joms ten šalta, jos naktį įsikasa į šieną, o dieną kažką veikia, nes turi ir duonos, ir medaus, ir pieno. Ponia Matilda sutrikusi klausėsi, o paskui pajuto baisų ilgesį. Motinos širdis neišlaikė: ji ėmė nebemiegoti naktimis, ji krūpčiojo nuo kiekvieno šlamesio, apleido vaikus, ėmė siaubingai bijoti milicininko, kuris karts nuo karto ateidavo patikrinti jos dokumentų. Ji žinojo, kokios smarkios jos dukterys, - nė už ką netūnos amžinai pasislėpusios, jos būtinai ką nors sugalvos, jos, gražiosios, viso kaimo mylėtos dvarponaitės. Vieną naktį dukros aplankė motiną. "Seklyčioje-skaitykloje" švietė langai, ten vyko kažkoks susirinkimas, girdėjosi lūpinės armonikėlės garsai, paskui iš kažkur atsirado ir smuikas. Dukterys glostė motinos veidą, bučiavo rankas. Jos abi beveik neatpažino motinos - tokia bejėgė senutė sėdėjo prieš jas. O motina neatpažino dukterų - laibutės gimnazistės buvo pavirtusios viską mačiusiomis, gudriomis moterimis. - Mes tave pasiimsime iš čia. Mes visos trys išvažiuosime į kokį nors didelį miestą. Mes dirbsime, o tu, mama, tik gulėsi ir valgysi, gerai? - Gerai, gerai. Dukterys su neapykanta žiūrėjo į Elzę ir jos vaikus. Ar tai čia vieta jų motinai? Pamiršusios atsargumą jos išėjo į kiemą ir, išdidžiai atmetusios galvą, žiūrėjo į savo rūmus. Ta skurdi lūpinės armonikėlės muzikėlė, atsklidusi iki jų, vertė ironiškai šypsotis. Ar jos svajojo susigrąžinti rūmus? Galbūt. Jos neužmiršo vėjinių malūnų, išpaišytų ant koklių, ir vyšninės kambario prieblandos, ir tėvų, sėdinčių prie židinio. Jie visada truputį susierzindavo, kai kas nors sutrukdydavo jų vienatvę. Motina liauna, trapi, neištverminga... Ir tėvas, atidavęs už ją gyvybę... Dukterys dingo nakties tamsoje. Krūmai susiskleidė už jų nugarų kaip užuolaidų klostės. Po kelių minučių keliu praėjo kareiviai, o su jais - tas pusbernėlis Ignacas, jau vilkintis milicininko uniformą. Jis žinojo tą daržinę, kurioje slapstosi ponios Matildos dukterys, ir labai nenoromis lydėjo ten tuos rusų kareivius... Elzė stovėjo, visu kūnu užstojusi duris, kad ponia Matilda nieko nepastebėtų. Paskui greitai užpūtė lempelę ir liepė visiems nutilti. Ponia Matilda kaip visada nuvargusi greitai užmigo tarp vaikų, ir visiems užteko vietos ir šilumos. Kaip ir kiekvieną naktį, ji sapnavo savo trečiąją dukterį Magdaleną. Apsirengusi žydru peniuaru, apvedžiotu gulbės pūkais, sėdėjo verandoje pintoje kėdėje, ant kelių pasidėjusi sunkią anglišką knygą, seną unikalų Dikenso leidimą. Magdalena, karo pabėgėlė, radusi prieglobstį britų burmistro šeimoje, buvo tarsi jų įdukra. - Magdalena, - klausė burmistro žmona, - ką dar galėtume dėl tavęs padaryti? Tu sakei, kad nori piešti? - Man reikia ypatingo teptuko, - pasakė įnoringa, išpaikinta mergina. - Kokio? - sunerimo burmistras su žmona. - Tai - specialus teptukas. Jis padarytas iš lūšies ausų plaukelių. Jį galima nusipirkti tik Paryžiuje. - Gerai, Magdalein, važiuok į Paryžių, - paprastai pasakė nuoširdieji britai. Tą patį vakarą Magdalena susidėjo lagaminėlį ir išvažiavo. Ponia Matilda šypsojosi pro miegus, sekdama savo gražiosios dukters kelią. Jis buvo nuklotas rožėmis, iškaišytas šlovės vėliavomis. Jis buvo ilgas ir laimingas... Įskilęs trobelės langas buvo pridengtas mėlynu skuduru, ir mėnulio šviesos srautas, prasisunkęs vidun, užliejo visus, gulinčius ant grindų - septynis vaikus ir dvi moteris - mėlyna šviesa. Visi atrodė kaip skenduoliai, nugrimzdę į dugną, iš kurio neįmanoma išsikapstyti. Ta naktis buvo labai nerami: "Skaitykloje-seklyčioje" kilo muštynės dėl tos panelės, ir buvo nudurtas kažkoks bernas, atklydęs iš kitos parapijos, apgriuvusioje daržinėje, toli miške, kur prikeltos iš miego ir suimtos dvi bėglės. Jas įdavė Ignacas, ir dabar, matydamas, kaip jos stumdomos ir mušamos, jis susigraudinęs verkė. Ir jaunoji Magdalena staiga abejingai pabėgo iš aiškiaregiško motinos sapno. Senutė, pašokusi patale, apimta siaubo meldėsi sudėjusi rankas, prašydama Dievo gailestingumo. Lavonas Tas lavonas, kai draugą pašalino už nepažangumą, liko jam vienam. Jau aprašyta širdis, inkstai, kepenys. Jis stebėjosi, kokie idealiai sveiki organai teko jo daliai. Žmogaus būta jauno, gražaus sudėjimo. Preparuojant ilgesnį laiką, lavonas žymiai palengvėjo. Jisai jį vadino "mano lavonėlis". Profesorius kartais stabteldavo prie studento ir tylomis žiūrėdavo, kaip jis dirba - tarsi tikėtųsi, kad tasai ims ir atras kokią naują liauką. Profesorius, anksti susenęs, netgi palūžęs žmogus, mėgo šį darbštų studentą. Jo paties sūnūs buvo nevykėliai: vienas trankėsi kažkur po Sąjungą, apie jį seniai neturėjo jokių žinių, o kitas dirbo kroviku čia pat, prekybos centre, net vidurinės nesugebėjęs baigti. Visi žinojo profesoriaus istoriją ir kaltino jį patį - matote, mirus žmonai, jis vedė savo tarnaitę, kuri ir nusmukdė namus. Tai dar Čechovo aprašytas atvejis, kai generolas veda virėją, o paskui toji daužo jį per žandus... - Na, - staiga išgirdo studentas už nugaros. - Kokia būtų jūsų nuomonė?.. Tamsta miklini ranką, o protas dirba? Studentui sudrebėjo ranka su skalpeliu. Jis atsisuko - žemas, kresnas žemaitukas, ne iš karto suvokęs, kad profesorius klausia ne pagal programą, kostelėjo, kaupdamas mintis. - Užregistruotas, kaip nežinomas... Mirties priežastis - galvos trauma... - Jis kilstelėjo sruogą lavono plaukų. Parodė kažkada buvusią baisią, o dabar blausią, švarią žaizdą. - Ne, kodėl jis žuvo ir guli čia, mes nenustatysime. Suprantate? - Nesuprantu, - užsispyręs atsakė jaunuolis. - Nežinomas, niekam nereikalingas, miręs žmogus. Lavonas atiduotas mums. Būkite malonus, pamąstykite, kaip tai atsitiko? Studentas gūžtelėjo pečiais. Paskui tiesiai, grubokai atsakė: - Jeigu nebūtų tokių atvejų, mes liktume be darbo... Keistas skausmas šmėstelėjo profesoriaus veide. Purtydamas galvą, kažką murmėdamas, jis pasitraukė. Studentas toliau dirbo be ūpo. Jis galvojo, kad seniui laikas į pensiją, ko jis čia stovi už nugaros ir seka kiekvieną judesį. Jis pažvelgė į laikrodį. - Eikite, eikite, - iš tolo linktelėjo profesorius, vis dėlto negalėdamas nuslėpti simpatijos šiam jaunuoliui. Ėmė rinktis kita grupė. Profesorius stovėjo prie lango, žiūrėdamas į baltą slėnį, kur rogutėmis važinėjo vaikai. Jie buvo tokie maži ir nekalti! Pro studentų šurmulį ir juokelius prie profesoriaus staiga prisiartino tas jaunuolis (dar neišėjo) ir, pratęsdamas pokalbį, tarė, kaip lygus lygiam: - Aš klydau, sakydamas, kad tas žmogus buvo absoliučiai sveikas. Jam vaikystėje operuotas stuburas. Profesorius išspaudė pilkomis lūpomis: - Taip, aš žinau. - Viso gero. Jaunuolis išėjo į šaltį. Reikėjo užvalgyti, tada - į skaityklą. Prie studentų valgyklos jis staiga pamatė tą savo draugą, pašalintą už nepažangumą. - Ei, šūktelėjo jis. - Laukiau tavęs. Gal paskolintum pinigų? - Neturiu, dievaži neturiu, - pamelavo jis. Nusiminimas, aiškiai pasirodęs draugo veide, jį beveik sujaudino. - Eikime užvalgyti, - pratarė, - tiek užteks. - Sinjore, - savo stiliumi atsakė tas, - aš... - turėjo pasakyti "žūstu", bet šiaip taip įstengė nusijuokti. - Aš juk pakviestas į "Metropolį"... Viena diena... supranti... prekybininkė, švenčia vardines... pakvietė mane. Aš norėjau jai nupirkti rožę. Ir jis dingo vakaro migloje. Jis šlubčiojo. Tarnaudamas armijoje, nevykusiai šoko su parašiutu. Likęs vienas, mūsų šaunusis studentas įėjo į valgyklą. Prisėdęs prie pažįstamų filologių, su apetitu valgė sriubą, maltinius ir pasakojo, kaip preparuoja lavoną. Susižavėjimas ir siaubas merginų akyse jam buvo tikra kompensacija už visą sunkią, pilną neaiškumų dieną. Juoda dėmelė Negaliu užmiršti apsakymo, skaityto prieš keletą metų apie žmogų, dideliame mieste važiuojantį troleibusu ir staiga žmonių kamšatyje pamačiusį pažįstamą veidą. Toliau - mintys, kurias sukelia tas veidas, prisiminimai, vaikystė, prarasti namai... Dar ten buvo kažkas apie baltą dėmelę žmogaus sąžinėje. Aš įsivaizduoju, kaip rašytojas siekė meninio efekto, ir jam pavyko: niekas taip neišryškina juodumo, kaip maža balta dėmelė... Kodėl aš prisimenu tą Baltą Dėmelę? Nes, likimui lėmus, aš susipažinau su rašytoju, kuris, kaip vėliau paaiškėjo, ir buvo to man įsiminusio apsakymo autorius... Aš su vaiku atvažiavau į pajūrio kurortą vėlų rudenį. Jau būdavo šalnos rytais. Gatvės, vedančios link jūros, būdavo prikritę lapų. Eidavai kaip minkščiausiu kilimu. Man parodė kelis rašytojus, atvažiavusius rudenį "padirbėti". O iš tikrųjų, atrodė, jie nieko neveikė. Keldavosi vėlai, eidavo gerti kavos, vaikštinėdavo po turgų, paskui slinkdavo pietauti į tokius poilsio namus, kur valgyklos vedėjo pavardė buvo Rotšildas... Baltos Dėmelės autorius vis pasipainiodavo man ant kelio, ir galiausiai jis mane užkalbino, grubokai pajuokavęs, kad ims man statyti kilpas. Mano sūnelis, tai išgirdęs, labai išsigando, ėmė traukti mane už rankos tolyn nuo to pikto, pavojingo vyriškio. Baltos Dėmelės autorius žvilgtelėjo ir, neslėpdamas, kad nemėgsta vaikų, ėmė pasakoti, kad dabar rašo apie pokario laikų pradinuką, kuris knygas nešiodavo fanerinėje dėžutėje su išpaišytu mėlynu gaidžiu... Ką jis padarė! Mano naivus sūnus ėmė prašyti tokios dėželės, o rašytojas patenkintas juokėsi. Paskui mes kartu ėjome valgyti pas Rotšildą. Taip užsimezgė pažintis. Vaikas, visur vaikštantis kartu, teikė mūsų santykiams nekaltumo. Kaip vėliau supratau, Baltos Dėmelės autorius mėgo pagloboti pradedančias autores. Prieš jas jis jausdavosi tikrai didelis. Toks ir buvo, žinoma, tačiau moteriškas kerštingas piktumas nori jam pripaišyti nesamas nuodėmes: puikybę, o gal abejingumą arba net šaltą apskaičiavimą... Aš bent nežinau, kad jis būtų kam nors iš tikrųjų padėjęs. Tik ruošdavos tai daryti... Tarsi dėliotų ant vaišių stalo valgymo įrankius, indus, o pačių valgių vis neneštų... Man atėjo telegrama iš namų su bloga žinia. Aš pasibeldžiau į Baltos Dėmelės autoriaus duris. Jis atidarė ir stovėjo nustebęs. Šaltokas žvilgsnis sutramdė mane ir aš kvailokai paklausiau, ką jis veikia šią popietę. Nereikėjo nė jo atsakymo - ir taip buvo aišku - stalas užverstas popieriais, rankoje - plunksnakotis. Tada aš pasakiau, kad išvažiuoju, atėjau atsisveikinti... O mano širdis, rodės, plyšta iš skausmo. Laimingai, laimingai, susitiksime mieste. Jis pralinksmėjo, kad neturiu jokių pretenzijų, ir užtrenkė duris. Taip susiklostė, kad aš nieko nebeparašiau. Pasilikau prieš dešimtį metų "silpnai blykstelėjęs talentas". Bet jis yra manyje, ir aš galbūt dar imsiu rašyti senatvėje... ... Važiavau perpildytu troleibusu, ir staiga žmonių kamšatyje pamačiau pažįstamą veidą. Tai buvo jis, dabar jau išgarsėjęs rašytojas, su kuriuo kažkada vaikštinėjau po minkštais klevo lapais išklotas pajūrio miestelio gatves. Ir mano sūnus pavydėdamas spausdavo man ranką, kaip žvėrelis suleisdamas nagiukus, o aš nejausdavau skausmo, nes širdis buvo pilna neišsipildžiusios meilės... Prisimenu, kaip jis užtrenkė prieš mane duris, palikęs nevilčiai, bet tai, norėčiau tikėti, vienintelė juoda dėmelė jo baltoje sąžinėje. Žinios apie mylimą žmogų Tuose namuose viešinti moteris iš miesto matydavo, kaip jauna mergina kasdien per pievą bėga prie pašto dėžutės, kuri buvo prikalta prie ąžuolo ties keliuko posūkiu. Dažniausiai ji grįždavo tuščiomis. Kartais nešdavosi žurnalą, tada išsiblaškiusi vartydavo jį, žengdama, kaip papuola, nesirinkdama kelio. Moteris užkalbino mergaitę, ir ji prisipažino laukianti laiško nuo mylimo žmogaus. Pernai čia, šiose apylinkėse, stovyklavo jauni archeologai... Moteris pagalvojo apie vienatvę, kuriai pasmerkta ta mergaitė, ir jos svajonė sulaukti laiško atrodė nereali. - Ar tau neatrodo, kad tai - beprasmiška? - paklausė tiesiai. - Taip, - pagalvojusi sutiko mergaitė. O kitą dieną vėl bėgo prie pašto dėžutės. Moteris kažkodėl apsidžiaugė, kad mergaitė nepasiduoda tyliai rezignacijai. Radusi progą, ji vėl užkalbino mergaitę, ir nustebo, kad šį kartą ji vėl noriai kalbėjo apie save. Pamažu moteris sužinojo, kad ji nėra gavusi nė vieno laiško. Kartą neištvėrusi mergaitė važiavusi pas mylimą žmogų į miestą, bet turėjusi grįžti iš pusiaukelės, nes užsidegęs traukinys. Kilęs gaisras. Visi žmonės buvę išlaipinti ir nakties tamsoje turėję laukti, kol jų paimti atvažiuos kitas traukinys. Mergaitė tai palaikiusi likimo ženklu ir nutarusi grįžti atgal į namus. - O kaip tu su juo susipažinai? - Niekaip. Pernakvoję mūsų svirne, studentai anksti rytą išeidavo kasinėti pilkapio. Valgydavo miestelio valgyklėlėje. Grįždavo vėlai naktį. - Bet tu kokiu nors būdu matydavaisi su savuoju? - Ne. Mudu nesimatydavom. Ir niekada vieni nesikalbėdavome. Moteris pyktelėjusi žiūrėjo į mergaitę: išsigalvojo didelę meilę ir dabar kamuojasi iš jausmingumo, tarsi tremtinys po truputį ardytų tą kelią, kuris galėtų jį sugrąžinti į gyvenimą... Mergaitė papasakojo, kad sapnavusi mylimą žmogų: jis puolęs su drabužiais į upę per ledonešį, ir ledo lytis nunešusi jam galvą. Tada ji ir važiavusi pas jį į miestą. Jautusi baisų nerimą. Tik tada pasiekti tikslą sukliudęs gaisras. - Bet tu pati nueidavai prie pilkapio? - Ne, nė karto nebuvau, - giedru balsu atsakė mergaitė. Nežinau, ko jie ten ieškojo... Ir nežinau, ar jie ką nors rado. Moteris atsiduso. Kitą dieną ji turėjo išvažiuoti ir užėjo į mergaitės kambarį atsisveikinti. Nustebusi dairėsi. Kambarys buvo toks, tarsi jame gyventų prieglaudos senutė. Akinanti švara. Stalelis, lova, užtiesta pilku audeklu, viena kėdė, ant sienos - marlės gabalu uždengti žieminiai drabužiai. Mergaitė sėdėjo ir kažką rašė į mokyklinį sąsiuvinį. Pamačiusi moterį, nejučia jį uždengė ranka. - Tu rašai dienoraštį? - Taip... Aš kaip tik atskleidžiau puslapį, kuriame aprašytas studentų pokalbis, kurį aš atsitiktinai nugirdau... Tai štai, - mergaitė netikėtai išraudo, - jis, mano mylimas žmogus, baisėjosi šitais namais, kuriuose jiems tenka gyventi... Jis sakė nematęs niūresnių pastatų... Ir kad niekas taip blogai jo neveikią, kaip šitokia daugybė moterų po vienu stogu... ir nė vieno vyro... - Bet tai juk nieko nereiškia, - nusišypsojo moteris. - Tavo mama liko našlė su keturiomis dukterimis, - nusišypsojo. - Taip, - pritarė mergaitė, užversdama sąsiuvinėlį. Dar kažkokia mintis ją kamavo, bet ji taip ir neištarė jos balsu. Moteris išėjo tuo pačiu keliu, kuriuo mergaitė kasdien bėgdavo žiūrėti laiškų. Ties senuoju ąžuolu ji neiškentusi atsisuko: namas, niūrus ir tamsus, atrodė kaip sena skrynia, amžiams uždariusi mergaitę. Trys karitietės Jauna žurnalistė, šviesiaplaukė, nerūpestinga mergina, atsibeldė į tą bažnytkaimį jau vakarėjant, paskutiniuoju autobusu. Išlipusi žvalgėsi po apylinkes, - niekada nebuvusi šiame krašte, neturėjo jokių pažįstamų, nežinojo kur rasti nakvynę. Ji turėjo redakcijos užduotį parašyti apie Carito veiklą šioje vietovėje. Buvo labai gražus vakaras - ankstyvas pavasaris, sniegas jau nutirpęs, dirvos pradžiūvę, miškeliai apsigaubę paslaptinga violetine migla, oras gaivus ir tyras. Rausvai tviskėjo besileidžiančios saulės apšviesta padangė, o mažuose ūkiniuose kiemeliuose, ten, kur savaime metė tamsius šešėlius aukštai sukrautos malkos arba užsilikę šiaudų kūgiai, pirmiausia rinkosi prietema. Atrodo, žmonės buvo labai susirūpinę kūrenimu - dažname kieme praeinant buvo matyti, kaip nešė, krovė į ratukus pliauskas, net vaikai tempė mažus glėbelius šakelių. Mergina vis ėjo tolyn nuo plento į kaimo gilumą. Štai bažnyčia, parduotuvė, kino salė. Reikėjo apsispręsti, kur pasukti, ir tada ji pamatė vienos trobelės lange tarp gėlių vazonėlių blyškų senos moters veidą. Jis atrodė nepaguodžiamai liūdnas. Mergina nesvarstydama atkėlė vartelius, įžengė į kiemelį. Ji įėjo vidun kaip laukiama dukra, ir senutė stovėjo prieš ją, jau spėjusi pasirišti švarią prijuostę. Viduje buvo netvarka, kaip po kraustymosi arba apiplėšimo: komodos stalčiai ištraukti, kraičio skrynios turtas visas iškeltas, ir visi rietimai drobės sukrauti ant grindų. Mergina klausiamai pažvelgė į šeimininkę, ir toji paaiškino: - Po laidotuvių... ieškau ir negaliu rasti vieno laiško... Senutė, pasirodo, buvo viena iš trijų vienintelių karitiečių šiame bažnytkaimyje. - Yra dar dvi moterys: viena ūkininkė, kita - vaistininkė. Ji pati dirbanti ambulatorijoje - valytoja. Išgirdusi, kad žurnalistė jau rytoj turinti išvažiuoti, senutė pasisiūlė nuvesti ją pas anas dvi. Jos turinčios nudirbtų darbų knygą, yra užregistravusios visos apylinkės vargšus, negalinčius vaikščioti ligonius, vagišiukus vaikus, apskurusius vaikus iš alkoholikų šeimų, yra susirašiusios degtindarius, džiovininkus, tuos, kurie po infarkto, raišus, psichinius ligonius... Šnekučiuodamosi jos per pievą patraukė pas vaistininkę. Jau visai sutemo, laimė, švietė mėnulis, ir pakilęs vėjas joms pūtė į nugaras. Vaistininkės mūriniame name švietė tik vienas langas. Ant grandinės daužėsi šuo. Keliauninkės sustojo prie tvoros, laukdamos, kad kas išeitų nuraminti šuns. Priebutyje pasirodė mažas, kresnas žmogus. - Ačiū Dievui, pasibaigė ta ilga pasirengimo istorija, Amelija, žmona išskrido pas seserį į Niujorką pasižmonėti. - Tikėkimės, viskas bus gerai. - Vienas dalykas ruoštis, o kitas - iškeliauti. - Kalbėjo šeimininkas apsvaigęs nuo laisvės, taip staiga užgriuvusios jį. Negreitai grįš namo, ne... Paliko tau visą Carito dokumentaciją. - Vadinasi, pagaliau išskrido, - jaudinosi senelė Amalija. - Ar man paliko buteliuką pijono ekstrakto? - Paliko kažką. Užeikite, - kvietė šeimininkas. - Ne, ne, geriau kitą kartą. Dabar mes turime skubėti pas kitą karitietę - Pranę. - O Pranės irgi nerasite - išvažiavo į banką rūpintis paskolos. Prietemoje įžiūrėjęs šalia Amelijos jauną, dailią merginą, šeimininkas vis atkakliau kvietė jas užeiti į vidų. - Ne, geriau kalbėtis štai čia, kai supa nakties oras ir garsai. Tu atnešk tą dokumentaciją. O pats užsidėk skrybėlę ir gali mus palydėt. - Ne, ne, aš nedrįstu, - juokavo šeimininkas. Atsisveikino. Dabar vėjas joms pūtė į veidą, degino skruostus, o padange lėkė debesys, jos klampojo per sultingą šokoladinę dirvą. Visur jaukiai švietė langeliai, buvo sunku patikėti, kad čia glaudžiasi tokia daugybė nelaimėlių. Jaunoji mergina buvo pavargusi, alkana, tačiau dar niekad nesijautė taip sutapusi su žmonėmis ir niekada jai nebuvo taip rimtai rūpėjęs pasaulis. Duona ir cigaretės Maža, sena moteriškė, šonu įslinkusi į tabako krautuvėlę, atsargiai padėjo ant prekystalio du litus ir paprašė pakelio pigiausių cigarečių. Gavusi prekę, tartum nustebusi, priekabiai apžiūrėjo šiurkštaus popieriaus dėžutę, kuri taip masinančiai kvepėjo, ir paklausė: - Ar jos neperdžiūvę, tos mano cigaretės? - Ne, ne. Tik šiandien atvežėm iš bazės, - abejingai atsakė pardavėja. Sena moteris ėmė skaičiuoti grąžą. Skaičiavo, stovėdama prie durų, atsukusi pardavėjai nugarą, trukdydama kitiems pirkėjams, kurie ateidavo ir išeidavo, vis ją kliudydami. Pardavėja truputį pašaipiai paklausė: - Gal kas ne taip? Sakykite, aš perskaičiuosiu mašinėle. Tada senoji moteris atsisuko, ir pro pilkus raukšlių ravus žybtelėjo netikėtai skvarbios, kibios akys, kaip žalias, paralyžiuojantis neatpažinto skraidančio objekto spindulys. - Čia nereikia jokios mašinėlės. Viskas ir taip aišku. Turiu du litus, štai, iš jų nupirkau savo seniui cigarečių, - jam reikia būtiniausiai - jis trečios grupės invalidas... Iš likusių turiu nupirkti maišelį miltų, - man juk reikia maitinti du anūkus, - duktė, jų motina, kažkur pabėgusi, linksmai gyvena... Taigi, cigaretės ir miltai. O duonai ir nebelieka. Taip, - tvirtai apsisprendė senoji moteris. - Duonos nepirksiu. - Ir vėl perskrodė pardavėją tuo baisiuoju žaliu žvilgsniu. - Tai taip mes gyvenam. - Tikrai? - nustebo pardavėja. - Aš jums galiu duoti duonai keletą centų... - Ji pasilenkė prie valdiškų pinigų dėžės, ieškodama smulkesnių monetų, tačiau per ilgai rausėsi ir, kai pagaliau atsitiesė ir pakėlė galvą, senosios moters krautuvėlėje nebebuvo. * * * Senoji moteris klypavo į kalną namo. Pakelis stipriųjų cigarečių buvo rūpestingai įtaisytas sijono kišenėje. O miltus rudo popieriaus maišelyje su užrašu "žemiausia rūšis" ji buvo užsimetusi ant nugaros. Rezginėje buvo ir papentėlis duonos, kurios trupinį, užėjus silpnumui, atsignybo ir įsidėjo į burną, lyg validolio tabletę. Anūkai, kažkur pražuvusios dukters vaikai, laukė jos pareinant prie virtuvės lango, matėsi jų baltos kaktytės prispaustos prie stiklo, kaip keturkampiai balti vokeliai. Senoji moteris įžengė vidun kaip tik tą akimirką, kai jos vyras, vaikų senelis, už kažkokį prasikaltimą barė vaikus ir net grasino šerti savo kriukiu. Vaikai pešėsi ir tarp savęs, versdami vienas kitam kaltę. Riksmas, verksmai, smūgiai aidėjo mažame kambarėlyje. Ak tu, seni, seni, priekaištingai pasakė senoji moteris, atimdama iš invalido kriukį, nušluosčiusi vaikų ašaras. Jeigu tu dar paliesi vaikus, atiduosiu tave į prieglaudą, ir galėsi ten supūti. - Ir mes tavęs nelankysime, - cyptelėjo vienas vaikas, iškišęs galvą iš už bobutės nugaros. - Ar atnešei? - drebėdamas iš nekantrumo paklausė vyras. Ir toliau verksmingu balsu skundėsi: - tie benkartai mane baigia gyvą suėsti su visais plaukais, erzino visą rytą "cigarečių nebus - bus duonos". - Jis čiupo cigaretę, prisidegė ir, paskendęs dūmų tumuluose, pukšėjo kaip Stefensono garvežys. - Duonytės, duonytės! - šaukė vaikai, kraustydami krepšį. Senolė ėmė kepti blynus. Vaikai, nuprausti, sušukuoti, sėdėjo už stalo, ramiai laukdami valgio. Tačiau taip tik atrodė, - po stalu jie spardėsi, ir senelis, gulintis žemai ant čiužinio, viską matė ir vėl ketino griebtis savo kriukio. - Kai judu taip darote, - švokštė jis iš savo kampo, - ant jūsų kojų tupi po juodą, baisų velnią. Velnias su kanopomis, su uodega, iškištu raudonu liežuviu. Vaikai nustėro ir kelias minutes sėdėjo ramūs. O paskui vyresnysis vaikas, šešiametis, maištininkas jau nuo lopšio, šitaip atsikirto seneliui: - Tu, seneli, nesispardai, bet tau prie kojų nematyti angelų. Senoji moteris pro taukų čirškimą tyliai juokėsi, ir tam protingajam anūkui įmetė į lėkštę pirmąjį blyną. Pavalgę vaikai išbėgo į kiemą. Senolė aptvarkė kambarį ir, apimta keisto nerimo, nutarė dar kartą nueiti į socialinės rūpybos skyrių. Ten ją jau gerai pažinojo. Nuolat barama tarnautojos, kad vaikai taip greit sunešioja batelius, ir vis mokoma mažiau naudoti riebalų, ji vis tiek šio to gaudavo ir parsinešdavo namo... Išeidama senoji moteris apžvelgė kambarį, tartum ant kiekvieno daikto užklijuodama naują kainą: viryklė, vaikų vatinė antklodė, gauta iš labdaros, druskinė, su besibaigiančia gyvenimo druska, jos seniokas, su kuriuo pragyventa tiek daug gražių dienų... * * * Išalkę, peršlapę, išsidaužę po visas pašales, berniukai grįžo namo, puolė prie keptuvės, nukėlė špižinį dangtį ir, deja, nieko nerado, - blynus, didžiulius kaip dramblio ausys, buvo suvalgę rytą. Jie ėmė žvalgytis, kažkas namuose buvo pasikeitę. Nuo senelio guolio sklido šaltis. Pirmiausia vaikai numetė į šalį kriukį, tą baisų bausmių įnagį, kuris dabar jų rankose atrodė visai nepavojingas - paprasta, kreiva lazda, - o paskui pradėjo judinti senelį, bet jis buvo jau sustingęs. Siaubas apėmė vaikus. Jie ėmė raudoti, įsispraudę į kampą. O paskui ašaros baigėsi, broliai vėl prisiartino prie senelio iš arčiau pasižiūrėti, kaip atrodo mirtis. - Žiūrėk, cigaretės. O! Jeigu mes užtrauksim dūmą, nebenorėsim valgyti. - Bet jos juk senelio. - Senelis jau prisirūkė. Dabar mūsų eilė, - pareiškė vyresnysis berniukas. Jie abu prisidegė cigaretes ir labai rimti susėdo ant senelio lovos, tačiau saugojosi, kad neprisiliestų jo. - Tu užsitrauk, užsitrauk, - mokė vyresnysis mažąjį. Abu valandėlę papsėjo. Paskui abu staiga nuknebo, kaip kišeninio peilio geležtės. Ir taip liko gulėti prie savo mirusio senelio, o ugnis, kilusi iš mažos kibirkštėlės, spragsėjo ir šoko liepsnomis per patalą, tartum į visas puses sprunkančių oranžinių pelių pulkai. Mažasis vaikas dar iš visų jėgų stengėsi prabusti, pūtė akis, tas amžinai ašarų sklidinas taureles. Kažkurią akimirką jam pasirodė, kad į duris beldžia iš savo tolimų kelionių sugrįžusi motina. Jis pasisuko į duris sutikti jos. Štai ji tuoj įeis veržliu žingsniu, jauna ir žydinti. Įėjo. Ji nebejauna ir nežydinti, išblyškusi, suvargusi, negailestingai sužalotu veidu moteris. Ir vaikas, graudžiai šypsodamasis, ištiesė į ją rankutes, kurių delniukai nuo mūšių gatvėje buvo šiurkštūs, kaip duonos plutelės. Motina su nežmoniška jėga stvėrė į glėbį savo vaikus, abu iš karto priglaudė prie krūtinės, ir visi, pavirtę ugnies stulpu, šovė į dangų. Pusė amžiaus Štai jai jau penkiasdešimt metų. Ir tai negailestingai matyti iš laiko nagų subraižyto veido. Daugybė žmonių regėta per gyvenimą, daug važinėta, daug pinigų išleista, daug porų batų sudėvėta, suvalgyta kalnai duonos, katilai košės, nukrėsta jos daliai ištisi sodai vaisių, pagauta valksnos žuvies, paskersta gyvulių ir nukapota vištoms galvų. Apsunkusi, nerūpestingai apsirengusi, su cigarete dantyse ji pasirodydavo pačiose netikėčiausiose vietose, kai pagal redakcijos užduotį turėdavo patikrinti bedalių žmonių skundus iš prieglaudų, nakvynės namų, invalidų internatų. Ji buvo tikra profesionalė šioje srityje. Ją, Korespondentę, paprastai pasitikdavo besilankstantys direktoriai. Jai nuklodavo stalus besiskundžiančių, nelaimingųjų asmens dokumentais, bylomis, visokiomis pažymomis, stengdamiesi parodyti, kokie nepilnaverčiai, nedėkingi tie žmonės. Tačiau Korespondentė beveik nežiūrėdavo į tuos popierius, pilkšvus ir sutrintus, kaip valdiškos patalynės skalbiniai. Kuo puošnesni būdavo administracijos kabinetai, tuo vargingiau gyveno "valstybės išlaikytiniai", tuo skurdesnis maistas buvo ant jų stalo ir baisesnis kvapas sklido iš perpildytų kambarių-palatų. Ak, taip. Sanitarė išmušė invalidei dantis. O ten vienos senutės lova specialiai pastatyta po varvančiomis lubomis. O aname internate iš nevaikščiojančios moters už kažkokį prasižengimą atėmė lentelę, kuria ji naudodavosi įšliaužti į vežimėlį... Atrodo, tie liūdni faktai turėjo ir Korespondentei gerokai temdyti gyvenimą. Taip. Ji niekada nelikdavo nakvoti tuose "patikrinimo objektuose", nors svečių kambarys tik ir laukdavo jos su visa absurdiška egzotika: bičių aviliai po langais, kanarėlės narveliuose, pririštuose prie palmės kamieno, invalidų rankomis išausti kilimai ant sienų ir grindų. "Surinkusi visą medžiagą", pasikalbėjusi su nelaimingaisiais, Korespondentė grįždavo pernakvoti į viešbutį. Ilgai vakarieniaudavo restorane, mąstydavo, grupuodavo faktus ir jau rašydavo mintyse straipsnį, negailestingą, piktą, ironišką. Nors puikiai žinodavo, kad ir vėl ji nieko nepakeis tų bedalių žmonių gyvenime. Su jais anksčiau ar vėliau viršininkai susidoros senu išmėgintu metodu - perkels gyventi kitur - išraus, ištėkš su visa skurdžia manta iš įprastos aplinkos kur nors į pasaulio pakraštį, toli nuo tėviškės. Siaustydamasi trumpais kailiniais, Korespondentė išėjo iš invalidų internato. Drėgna ir žvarbu buvo toje gyvenvietėje, išsidėsčiusioje ant ežero kranto. Ji praėjo kiaulidę, iš kurios srutos tekėjo į gražiausią apylinkės ežerą, ir mažas, kresnas šėrikas idioto veidu parodė jai tolesnį kelią per mišką. Moteris ėjo blausiai apšviestu taku, ir jai atrodė, kad, ją sekdamas, už medžių slapstosi saugumietis. O gal tai šnabždėjosi kokia įsimylėjusi porelė? Kuprelis - motociklininkas savo malonumui, rizikuodamas gyvybe, lakstė nuo stačiųjų šlaitų. Jau žydėjo žibutės, kaip saldainių popierėliai, numesti ant purvinų sniego lopinių. Korespondentė sustojo atsikvėpti. Užsirūkė, norėdama nusiraminti. Motociklininkas ją persekiojo toliau, ir Korespondentė netgi išsigando, kad jis taikosi nuplėšti jai nuo peties krepšį... Po geros valandos ėjimo pagaliau pasirodė pirmieji miestelio namai, ir ji tada pajuto, kad atlėgo keista baimė, kausčiusi ją visą kelią. Labai daug pažeidimų ji rado šiame internate ir matė daug nuskriaustų žmonių... Prisiminė, kažkada, jaunystėje, tik baigusi studijas, dar savo žurnalistinio darbo pradžioje, ji parašė viename straipsnyje, - mėgindama sugraudinti visuomenę ir atkreipti partinės valdžios dėmesį, - apie aklą berniuką, grojantį fleita pievoje, kurio grojimo pasiklausyti išeina pats Amerikos prezidentas. Tada ji vos neišlėkė iš darbo, po to straipsnio ir jos redaktorius turėjo didelių nemalonumų... Ir vis dėlto, tų nelaimingųjų gyvenimas buvo toks baisus, kad visai apie juos nerašyti buvo negalima... Einant pro miestelio ligoninę, Korespondentę pralenkė medicininės pagalbos mašina, - ji staiga pažino tą mašiną, visą dieną stovėjusią prie internato paradinių vartų. Ji stabtelėjo pasižiūrėti. Atsidarė užpakalinės durelės, ir iššoko tvirti vyrai, - internato ūkvedys ir kiaulių šėrikas. Nesidairydami į šalis, užtikrintais judesiais jie iškėlė su neštuvais ligonę. Nepridengtas moters veidas, apsuptas žilų plaukų, tarsi aprėmintas sudegusio vainiko... Bet tai buvo mirusiosios veidas! Korespondentė pasilenkė dar arčiau pasižiūrėti, ir staiga pažino ją, savo pašnekovę iš internato, su kuria tik prieš kelias valandas ilgai kalbėjosi, stumdama prieš save jos vežimėlį ilgu internato koridoriumi. Ir pro praviras mažų kambarėlių duris žiūrėjo persigandusios senutės, o aplink pabrėžtinai žvaliai lakstė sanitarės su vakarienės padėklais, kupinais storų baltos duonos riekių... Ir štai dabar ji guli mirusi! - Pribaigė, - pagalvojo su kartėliu Korespondentė, - nes per daug žinojo. - Ir jai pasirodė, kad mirusioji teisybės ieškotoja vos vos, tarsi paslapčia, jai linktelėjo galvą. - Žvėrys, žvėrys, žvėrys, - ūžė galvoje mintys, ir pasišlykštėjusi galvojo jau ramiau. - Net nepalaukė, kol išvažiuosiu, su niekuo nesiskaito, nieko nebijo!.. Pagriebę neštuvus, tarsi žaisdami, ūkvedys ir šėrikas linksmai nuturseno į mažą namelį už ligoninės, lavoninę, ir pro praviras duris buvo matyti, kaip jie išvertė savo naštą tarsi skiedinio krūvą ant grindų į pasienį... Paskui nuėjo tvarkyti dokumentų. - Štai ir viskas, - pasakė Korespondentė, auštant rytui viešbučio kambaryje, atstumdama krūvą prirašytų popierių. Mirtinai pavargusi, išsisėmusi, sustojo prie viešbučio lango. Priešais buvo matyti švininis ežero vanduo, ir toli, toli blykčiojo brakonierių valčių ugnelės. Jau kažkur švilpčiojo rytmečio paukštis, tarsi berniukas, atėjęs po draugo langu, kviesdamas greičiau keltis, žadėdamas nuotykius ir nepaprastą džiaugsmą - visą tolesnį gyvenimą... Pelytė Užkulisyje stovėjo Pelytė, laukdama savo eilės eiti į sceną. Čia pat vienas scenos darbininkas su gaisrininku lošė kortomis, ir Pelytė matė, kaip didėja krūvelė pinigų ant stalelio, ir kažkodėl norėjo, kad laimėtų gaisrininkas. Pelytės vaidmuo buvo mažas, tačiau labai svarbus. - Kol Princesė dabinasi prieš veidrodį, laukdama savo mylimojo, ir nuskamba paskutiniai arijos žodžiai: "Mėnuo šviečia tau kelią, ir tavo žirgas nesuklups", staiga per kambarį perbėga Pelytė, maža, pilka, grakščiai besisukanti, prikaustanti žvilgsnį ir užburianti visus. Princesė labai išsigąsta ir šaukiasi pagalbos. Kol atbėga tarnai, apsikarstę ginklais, Pelytė vis šoka, o Princesė blaškosi iš baimės. Publikai patikdavo ta scena - Pelytė sulaukdavo aplodismentų, kartais net gaudavo gėlių ir saldainių. Ji turėjo savo vietelę grimo kambaryje, buvo lipšni su aprengėja, o Princas dažnai pakeldavo ją ant rankų ir juokdamasis priekaištaudavo, kodėl ji kelianti tokį sambrūzdį: išgąsdino Princesę, ir ta blogai sudainavo duetą, jam pagaliau atjojus į rūmus. Ta opera buvo suaugusiems, baigdavosi labai vėlai, ir Pelytės pasitikti atvažiuodavo tėvas. - Ak, - sakydavo jis, - tu mano varguolėle! Vėl tavo kojytės kruvinos! Susupęs į pledą, nešte išnešdavo ją iš teatro, įsodindavo į mašiną, ir tada abu važiuodavo namo. Gatvės būdavo tuščios, blausiai apšviestos ir vieniši praeiviai atrodė tarsi gyvenantys kažkokį paslaptingą gyvenimą. Moterys stovėjo prie telefono automato, vyrai linksmai juokėsi, katės tupėjo ant šiukšlių konteinerių, ir restoranų durininkai skaičiavo pinigus... - Šiandien tu gavai gėlių, - tarė tėvas. - Kvepia visa mašina. Pelytė pajuto, kad jo balsas buvo kitoks, kaip visada, ir pamatė, kaip virpa tėvo rankos ant vairo, nudirbtos, kietos rankos... Ji išsivadavo iš pledo, kuriuo buvo apsupta, tarsi išlipo iš vystyklų, ir atidžiai pasižiūrėjo į tėvą. - Aš tau noriu pasakyti, kad teks mesti visa tai... Sceną, šokius... Mes išvažiuojame į kitą miestą. - Ten nėra teatro? - Bet ten yra jūra. Tėvas daugiau nieko neaiškino. Dabar jie važiavo pagal upę, ir juodas, blizgantis vanduo, gilus ir begalinis, buvo kaip Pelytės sielvarto upė. Ji tyliai verkė, spausdama prie veidelio rožes. Čia pat buvo maišelis su pilkaisiais Pelytės kailinėliais. Ji turėjo namuose juos truputį pavalyti. Ir sulopyti... Jis buvo toks minkštas ir šiltas, tas kailiukas. - Princas! - staiga nusmelkė Pelytę mintis. - Ak, nejaugi ji daugiau niekada nebematys jo, šuoliuojančio per pievas ir miškus? - Taip, taip, - kimiu balsu pasakė tėvas. - Tačiau tu gali pasilikti šiame mieste, kur yra teatras... Gyventum šokių mokyklos bendrabutyje, man rašytum laiškus... Aš lankyčiausi pas tave... Bet, atsimink, mes matytumėmės labai retai, ir greitai tu mane užmirštum... Pelytė jau nebeverkė. Sėdėjo sustingusi, įsmeigusi akis į tolį. Žiburiai, žiburiai... Koks ilgas kelias namo!.. Koks šaltas ir tuščias miestas būtų be tėvo... Ten yra jūra... Pakilo didelė, žalia, žiburiuojanti banga ir perliejo Pelytę, bėgančią pakrante, nuo galvos iki kojų, - nuplovė, nunešė kortų stalelį iš užkulisių su visais gaisrininko išloštais pinigais, aptaškė Princesės peniuarą ir atvėsino nuvargusias Pelytės kojeles. Alfa ir Omega Lygiai pirmą ponas Grifas atsisegė savo sutrintą, dar studentavimo laikų kiaulės odos portfelį ir išsitraukė sumuštinį, suvyniotą į laikraštį. Pro taukuotas dėmes švietėsi žodžiai "demokratija", "pragyvenimo minimumas", "išprievartavo mažametę"... Tarp dviejų duonos gabalų buvo įsprausta stora riekė slėgtainio - ponas Grifas su apetitu valgė, saugodamasis, kad trupiniai nebyrėtų ant vertybinių popierių. Buvo labai skanūs dorai užsidirbti pietūs. Jis užsigėrė vandeniu iš grafino, dėkodamas linktelėjo Popiežiaus portretui ant sienos, ir tada paspaudė skambutį, kviesdamas įeiti tą atkaklųjį žmogelį, kuris atakavo taip ilgai, kad galų gale reikėjo užbaigti šį reikalą. Pradžioje buvo du laiškai, vienas už kitą graudesni, žinoma, prašantys pinigų, paskui knyga su dedikacija, kažkoks kraštiečio pažymėjimas, apeliuojantis į silpnus giminiškus ryšius, vėl rankraščiai - dvi baisiai kvailos pjesės, na, ir visai jau desperatiškas atvirlaiškis... Visa tai sugulė į aplanką, kur ponas Grifas rinkdavo visą "pašalinę medžiagą", nesusijusią su jo bizniu. Štai tas žmogus. Prisėda ant kėdės kraštelio. Jaunas, išblyškęs, nedrąsus, alkanas, kojas su nušleivotais batais pariečia po kėde. - Šiandien tokia graži diena, - nedrąsiai sako jis vietoje pasisveikinimo ir toliau murma, - laimingas, kad pasisekė pas jus patekti... - Prisipažinsiu, jūsų laiškus perskaičiau su įdomumu. Valdote plunksną, nieko neprikiši... Tiesiog man pasidarė įdomu, kaip gali šitiek nelaimių iš karto užgriūti vieną žmogų? Ligos, artimųjų mirtys... Čia jau kažkas fenomenalu... Arba, arba...- garsiai svarsto ponas Grifas ir nebaigia, neištaria to nemalonaus žodžio. - Arba aš esu nevykėlis? - karčiai klausia jaunuolis. - Nežinau. Aš taip nesakau. Nenorėčiau gilintis, tam neturiu laiko. Tie rankraščiai, kur man atsiuntėte... Ką man su jais daryti? Aš ne leidėjas ir ne redaktorius, - nepatenkintas bamba ponas Grifas. - Kalbėkite atvirai. Aš jus paremčiau finansiškai, jei žinočiau, kad tai atsipirks. Deja, kišti pinigus į literatūrą aš visai nenusiteikęs... Duosiu jums - atsiras dešimt jūsų brolių... Taip galo nebus... Suprantu jūsų situaciją, tačiau aš nesu geraširdis, nesu ir pats turtingiausias iš biznierių... Tikrai, kodėl jūs kreipėtės į mane? - susierzinęs tiesiai klausia ponas Grifas. Jaunuolis prislėgtas tyli, nudelbęs akis. Ponas Grifas staiga pagalvoja, kad jaunuolis įžūlus, nesaikingas, nemoka pažaboti savo norų. - Šita jūsų ataka - tiesiog nepadori, - sako ponas Grifas. - Jūs darote tą pačią klaidą, kaip ir kiti, į kuriuos kreipiausi paramos dar prieš jus... Jūs iš asmeninių pozicijų vertinate tokį svarbų visuomenei reiškinį, kaip literatūra. - Karštai atsikirto jaunuolis. Ponas Grifas tik mostelėjo ranka, - tai galėjo reikšti: "O kam ta jūsų literatūra reikalinga šitame baisiame, brutaliame pasaulyje, kur patėvis išprievartauja mažametę podukrą?". Tačiau žodžiai liko neištarti. O jaunuolis sėdėjo, abi rankas tarsi ilsindamas ant kelių. O trečioji (ponui Grifui atrodė), nematoma ranka, tarsi koks čiuptuvėlis, atkakliai buvo ištiesta į pono Grifo piniginę. Net tokia stipri asmenybė, kaip ponas Grifas, būtų susvyravusi, suabejojusi, tačiau ponas Grifas savo šaltu protu suvokė, kad priešais sėdintis žmogus - tai vienas iš tų, kurie kelia chaosą visuomenėje, jie netgi pavojingi, nes kartais pasako tokių... tokių anarchistinių minčių, grasinančių įprastinei tvarkai ir saugumui. O kas būna, kai tokie prasibrauna prie valdžios! Reikia baigti su tuo vizitu. Kaip tik laikrodis išmušė dvi valandas. Jaunuolis atsistojo, ponui Grifui pasigirdo dantų griežimas. Jis dėl visa ko užčiuopė kišenėj ginklą ir taip pat atsistojo. - Aš laikausi tam tikrų principų, ir dėl to su niekuo nediskutuoju. Tai taip pat mano principas... Reikia dirbti, jaunuoli, ir viskas susitvarkys. - Beveik tėviškai sako ponas Grifas. Staiga jis pastebi ant jaunuolio mažėlio piršto storiausią aukso žiedą su didžiuliu brangakmeniu. Čia klaidos negali būti - ponas Grifas kaip tik yra brangakmenių specialistas. Jaunuolis keistai delsia. Ir vis dėlto ponas Grifas pirmasis suspėjo iššauti. Jaunuolis nukrenta minkštai ir guli patogiai ant balto graikiško kilimo. Neturėdamas kantrybės laukti policijos, ponas Grifas iškrato jo kišenes. Mažas poezijos tomelis, permirkęs krauju, tarsi kišenėje būtų sudužęs raudono vyno butelis, keli centai dirbtinės odos piniginėje, raktas, nosinė, asmeniniai dokumentai, liudijantys, kad tas nelaimingasis tikrai yra rašytojas. Ponas Grifas apžiūri ir užpakalinę kišenę - jokio ginklo. Ponui Grifui pasidaro labai baisu. Taip, jis gynėsi, vienišas, beviltiškai vienišas šiame barbariškame pasaulyje. Suskambo telefonas. Nepaisant viso šito šlykštaus kraujo, reikia išlaikyti šaltą galvą, - ponas Grifas pakelia ragelį ir sako: - Prezidentas klauso. Apie vaikus Jaunas tėvas, nukarusiais ūsais, anksčiau žinomas vaikų nekentėjas, sėdėjo prie smėlio dėžės ir žiūrėjo, kaip ten kapstosi jo dukrelė. Apsivedė jis vėlai, pakankamai prisišaipęs iš savo draugų, kai jie blaškydavosi po vaistines, ieškodami garstyčių miltelių arba pataiso miltelių, stebuklingos priemonės nuo iššutimų. Jo dukrelė tąsydavo jį už ūsų ir kimšdavo jam į burną plastiliną... Ji išmetė pro langą sidabrinį šaukštą, paėmusi plaktuką kalinėdavo į sekciją vinis... Ir vis tiek atrodė nuostabiausia, mieliausia pasaulyje mažytė, nors buvo negraži, mažom agrastų akim, kreivoku kakleliu. - Labas, - pasakė nepažįstama mergina, atsisėsdama šalia ant suoliuko. - Gėritės savo kūriniu? Jaunas tėvas žvilgtelėjo į merginą, paskui į dukrelę ir nusišypsojo nugalėtojo šypsena. Tačiau tuoj šypsena išblėso, vyras išsigando, išbalo. - Pažįsti, pažįsti... - tarė mergina dirbtinai linksmu balsu. Vyras gerai įsižiūrėjo: taip, tai ji, ta, kurią jis prieš keletą metų pametė. Apgavo. Ir išsižadėjo jos. Mergina dabar buvo subrendusi, gražesnė nei anksčiau, rudom šiltom akim, šviesiais ilgais plaukais. - Taip, tai aš, - nusijuokė ji ir švelniai, smalsiai pasižiūrėjo į akis. - Aš tavęs nepamiršau... Juk auginu tavo sūnų! - Ji tai pasakė pasididžiuodama, o jam širdis ėmė baisiai daužytis. Jis nejučia pasislinko toliau nuo merginos, tarsi padarydamas vietą atsisėsti trečiam asmeniui. O tai buvo praeitis, vilkinti baisiais skudurais, bet su brangakmenių vėriniu ant kaklo... Jiedu susitarė, kad dabar, kai mergina jį surado, jis turi ateiti pasižiūrėti sūnaus. Tai toks nuostabus mažiulis, labai gražus ir rimtas. Jis laukia tėvo, kuris šiuo metu plaukia laivu aplink pasaulį. Ir dabar yra visai arti prie šiltosios Golfo srovės... Pribėgo mergytė, į kibirėlį susikrovusi visas formeles. Jis didžiuodamasis paaiškino, kad ji niekada neišmėto savo daiktų. - O manasis viską išdalina, - pasakė mergina apgailestaudama. Jie tvirtai sutarė dieną ir valandą, kada berniukas sulauks iš kelionės sugrįžusio tėvo. - Paskui tėvas ir vėl galės iškeliauti... Bet šita kelionė jau per ilgai užsitęsė. Mergina nuėjo, palikusi tą vyrą visai sutrikusį, sujaudintą, neaiškiai trokštantį pamilti savo sūnų... Atėjo diena ir valanda, kai berniukas, apvilktas aksomo kostiumėliu, stovėjo prie lango ir pro lietaus uždangą stengėsi įžiūrėti atplaukiantį laivą. Motina laiminga juokėsi ir sakė, kad taip nebūna - laivai neplaukia sausuma. Tėvas atvažiuos žalia mašina... (Ji, vargšė, buvo susekusi net jo mašinos spalvą.) Berniukas tikėjo ir netikėjo. O paskui, po penkių valandų laukimo, motina nurengė jo aksominį kostiumėlį, gražiai sulankstė ir pakabino į spintą. Ji neverkė, dar buvo nepraradusi vilties. Nežiūrint nieko, jiedu turi susitikti... Vieną rytą berniukas su motina stovėjo prie parduotuvės. Ir čia jie pamatė jauną laimingą tėvą, apsikrovusį pirkiniais, sodinantį į žalią mašiną savo susiraukusią piktą dukrelę. Jis jau buvo įjungęs motorą, mašina tuoj pajudės, ir tada moteris nesusivaldžiusi pripuolė ir pabeldė į stiklą. Štai jis, štai berniukas! Kito tokio nėra pasaulyje! Ji verkė ir maldavo atidaryti. Bet vyras neatidarė, net nepažvelgė į sūnų. Jis nenorėjo niekam dalinti savo meilės. Lėkė tolyn, nematydamas kelio pro ašaras. Ir sekančioje sankryžoje partrenkė senę, vilkinčią skarmalais, su brangakmenių vėriniu ant kaklo. Stebuklų nebūna Tėvų skyrybas berniukas priėmė pirmiausia kaip kovą dėl daiktų. Pagaliau tėvas išplėšė paskutinį apsiaustą ir išėjo iš namų. Berniukas norėjo riktelėti iš paskos, kad to apsiausto kišenėn jis visai netyčia vakar įdėjo dėžutę su paprasčiausiu uodu, kurį ketino neštis į biologijos pamoką. Bet laiku susigriebė - tėvas galėjo pagalvoti, kad jis palaiko motinos pusę ir kad jam taip pat svarbu, kad tas prakeiktas apsiaustas liktų jiems. Berniukas vaikštinėjo po ištuštėjusį butą ir galvojo, kad jų gyvenimas iki šiol buvo panašus į dviejų dalių autobusą, kurio "armoškė" visai suplyšusi ir kažkieno negrabia ranka yra sukabinėta viela. Dabar ta viela, grynas simbolis, laikiusi du gyvenimus - tėvo ir motinos - nutrūko galutinai. Berniukas mąstė: kurioje autobuso dalyje šiuo metu jis? Lekia į priekį ar rieda atgal?.. Tos vaikiškos fantazijos kankino jį dieną ir naktį. Ir kartais jis neidavo į mokyklą, ir klaidžiodavo po apylinkes, neaiškiai trokšdamas susitikti tėvą, kuris, žinojo, niekur neišvažiavo, tebegyvena šiame miestelyje ir dirba ten pat - atominėje elektrinėje. Kartą berniukas sutiko grįžtantį iš gamyklos Suleimaną, tėvo porininką. Suleimanas vilkėjo sportiniu kostiumu, apkibusiu baltais ožkos plaukais, atrodė linksmas, net laimingas. Jis suleido rankas į berniuko plaukus, pataršė juos ir pasakė, žybčiodamas gražiomis migdolinėmis akimis: - Tavas tėvas neiti į darbas. Dingti ir nematyti. Berniukas iš visų jėgų trenkė per dvokiančias Suleimano rankas ir ėmė bėgti tiesiai per pilką dirvoną, tuščią ir grėsmingai išraustą, kaip Marso kanalai. Jis klupo ir kėlėsi, ir bėgo tol, kol, atrodė, kraujas prasimuš pro burną. Štai ir bendrabutis, kur gyvena tėvas. Berniukas įlėkė į tėvo kambarį, jis buvo neužrakintas. Krūvelė tėvo drabužių mėtėsi ant grindų, o ant viršaus tas apsiaustas, šalia batai, rankšluosčiai. Berniukas ėmė kimšti daiktus į tuščią kartoninę dėžę - jis nešė glėbį po glėbio, paskui atvirai, nesislėpdamas išvilko tą dėžę į lauką, pritvirtino prie tėvo dviračio, kuris stovėjo čia pat, ir tada sustojo atsikvėpti. Jis varu parsivarys pakrautą dviratį. Tada, be abejo, sugrįš ir tėvas. Motina ką nori tesako... Tėvas "dingti ir nematyti"... Staiga berniukas panoro dar kartą apžiūrėti kambarį ir sugrįžo vidun. Tėvo lova sujaukta, tarsi jis būtų mėginęs mylėtis su moterimi. Berniukas žiūrėjo į tą guolį, išlaikiusį tėvo šilumą, su liūdesiu. Berniukas parsivarė dviratį namo. Dėžė buvo sunki, ji keletą kartų nuslydo ant šaligatvio, net buvo apvirtusi. Visai nusikamavęs, vėlai, berniukas pasiekė namus. Dviratį pastatė priemenėj. Jis rado namie motiną, kuri, iškankinta laukimo, ėmė staugti ant jo kaip kalė, iš kurios atimamas paskutinis šuniukas... Ji nesiklausė berniuko pasiaiškinimų, aptalžė jį ir įstūmė į miegamąjį, nedavusi vakarienės. Berniukas, visai patenkintas, kaip kiekvienas klastūnas iš dalies įvykdęs sumanymą, užmigo kietu vaikišku miegu, kurį paryčiais pertraukė sirena, nes atominėje elektrinėje įvyko kažkoks nereikšmingas gaisras. Berniukas net nesikėlė. O motina taip pat ramiai miegojo savo kambaryje. Atėjo rytas. Kaltai nuleidęs galvą su švelnių pastelinių spalvų pižamėle, berniukas įstrypčiojo į virtuvę, kur turėjo sėdėti motina, į mažutį raudoną dėkliuką įdėjusi jam virtą kiaušinį, kad jis išlaikytų šilumą, kol mylimasis sūnus prausis vonioje... Motina žiūrės į jį meiliom akim, ir jos šypsena su daugybe dirbtinių dantų bus gryno aukso... Bet motinos virtuvėje nebuvo. Berniukas atlapojo duris į jos kambarį - čia patalas sujauktas, tarsi jame būtų vykusi kova; tebedega stalinė lempa, nutraukta užuolaida... Motinos nėra, tik blyksi ant grindų auksiniai trupinėliai. Pasilenkęs berniukas papučia juos, surenka visus alei vieno ir laiko ant delno - Viešpatie, tai motinos auksiniai dantys!.. Tada berniukas ima tyliai trauktis. Prieškambaryje užkliudo dėžę, kurią vakar taip sunkiai atvilko. Tėvo drabužiai išvartyti ir išdrabstyti į šalis. Didžiulis keistas žvėris tupi ant tėvo apsiausto. Tai - milžiniškų gabaritų uodas. Jo sparnai jau nebetelpa prieškambaryje. Jis vis dar auga. Ir berniukui viskas pasidaro aišku. Šiame miestelyje ir mažiausiam vaikui žinoma, kad negalima į atominės elektrinės vidų įsinešti jokio padaro. Ten pabuvęs tam tikrose vietose, jis ima augti, plėstis, didėti ne dienomis, o valandomis. Ak, tėvas nežinojo, kad nelemtojo apsiausto kišenėje buvo dėžutė su uodu... Jis surijo tėvą. O vakar berniukas jį parnešė į namus kartoninėje dėžėje, ir uodas surijo motiną. Dabar berniukas žinojo, kad atėjo jo eilė. Jis buvo išgyvenęs tik devynerius metus, neragavęs bananų, nematęs jūros, jis beprotiškai mylėjo tėvą. Uodas mostelėjo milžiniškais sparnais ir išskrido pro langą. Jis skrido virš nuniokotų miškų ir išvirusių ežerų, virš kažkokių saugomų objektų, kurie buvo aptverti virbais, storėjančiais į viršų, - iš tolo atrodė, ten pamautos žmonių galvos. Brolis ir sesuo Skiriu E. Werner Paskutinį kartą paglosčiusi vaikus, motina išėjo iš mažo kambarėlio. Vaikai gulėjo susiglaudę po vienu apklotu ir, įtempę ausis, klausėsi, kaip motina eina per seklyčią, atidaro duris į tamsiąją priemenę, kur jau plūktinė asla ir dvelkia kapų šalčiu. Ne iš karto sugraibiusi velkę, ji atidarė duris į vadinamą "gryčią", kur stovėjo jai paklota lova. Vaikai klausėsi, gal dar išgirs jos balsą. Bet ten jau buvo išsivaikščioję gultis - kas į kamarą, kas ant šieno. Jai nebuvo su kuo kalbėtis. Stojo tyla. Vaikai galėjo numanyti, kad ji dabar nusirengia ir gulasi, ir jos pailgas, į apačią smailėjantis veidas ant raudono užvalkalo atrodo, kaip ne vietoj padėtas sūris. - Kodėl tu spardais? - paklausė brolis. - Jeigu tu spardysies, aš išmesiu tave iš lovos! - Nesispardau, kaip Dievą myliu - aš tik apsiverčiau. Aš nugulėjau šoną, - plonyčiu balsu atsakė sesuo. Abu valandėlę tylėjo. Kambarys buvo nutviekstas mėnesienos. Ta šviesa taip skyrėsi nuo elektros šviesos, ji liejosi nuo begalinio šaltinio, kaip geltonas pelkių vanduo. - Žiūrėk, ką aš tau parodysiu, - staiga pasakė brolis. - Matai tas knygas spintoj prie sienos. - Matau. - Tai mūsų tėvo knygos. Aš žiūrėjau dieną. Ten visur mūsų tėvo parašas. Aš irgi taip išmoksiu pasirašyti... Jeigu tėvo knygos čia, tai ir šitas kambarys jo... O gal ir visas namas! - Ir sodas? - bailiai paklausė sesuo. - Ir daržinė? Ir klėtis? Ir vištidė? - Ir aviliai sode? Ir medus aviliuose? - Taip. Viskas tėvo. Ir tai, kas ant aukšto. Ten kaba krepšiai su vilnomis... Kai jis sugrįš, - jie visi turės išsikraustyti. - O kur jie dėsis? - Tegu eina į visas keturias puses. Turi rankas - užsidirbs. - Tau patinka dėdė? - Aha, - pamąstęs atsakė brolis. - O teta? - Mama sakė, ji senmergė. - O kodėl? - O kad buvo labai pikta, tai ir neištekėjo. - Tai jiedu mūsų tėvo brolis ir sesuo? - Taip. Abu, pasikėlę ant alkūnių, žiūrėjo, įsmeigę akis į knygų spintoje auksu žėrinčias knygų nugarėles. - Rytoj aš peiliuku nukrapštysiu tą auksą, suvyniosiu į popierių ir duosiu mamai kelionei. - Tu manai, ji neturi bilietui? - Turi, bet jai reikia gyvenimo pradžiai mieste. - O mes? - pro ašaras paklausė sesuo. - Kai ji prasigyvens, pasiims mus. Tu miegi? - po valandėlės paklausė brolis. - Aš tai nemiegu. Lauksiu ryto, kad palydėčiau mamą. Sesuo nebeatsakė. Brolis iš nepaaiškinamo priešiškumo, kuris būna tik tarp brolio ir sesers, nutraukė nuo jos antklodę, patogiai susisupo ir sėdėjo išplėtęs akis. O jos merkėsi, tos gelsvos akys. Vienoje rankoje jis gniaužė atlenktą peiliuką, tarsi ruoštųsi gintis nuo užpuolikų, o kita apkabino sesers pečius. Kažkur traškėjo baldai ir lubos. Ten, ant aukšto, girdėjosi minkšti atsargūs žingsniai. Ir mėnesiena sruvo į kambarį, kaip negailestingumas, žvaigždės išbluko, tarsi kažkas būtų išskalbęs dangų. Kilo vėjas prieš aušrą ir atsargiai ėmė klibinti neuždarytas langines. Ir šitą nejaukią, atstumiančią valandą motina kitame namo gale, ant pirštų galų vaikščiodama, ruošėsi kelionei. Jos vaikai miegojo susiglaudę po viena antklode, kai ji jau visai pasiruošusi atėjo su jais atsisveikinti. Bet jie neprabudo. Buvo šalta, net žvarbu, kai ji ėjo per kiemą. Tvarto tarpdury stovėjo jos vyro sesuo, tyli, užsisklendusi savy, ir žiūrėjo jai tiesiai į veidą. Motina iš įgimto lipšnumo nusišypsojo jai, pratarė kelis žodžius. Norėjo dar priminti savo vaikų įpročius, keistenybes, charakterio bruožus. Bet visa tai neturėjo prasmės. Kai išeini palikęs savo vaikus svetur, kitų malonei, neturi teisės nieko prašyti... Kažkas sukrutėjo stovinčios tvarto tarpdury veide. - Jusi bus tikras gaspadorius, - pasakė ji motinai. - O mergička atrodo silpna, išlepusi... Motina išėjo vieškeliu pro kryžių. Ten buvo padėta vainikai gėlių, sunkių nuo rasos, ir medinė, lietaus nuskalbta skulptūrėlė susirūpinusi lydėjo ją žvilgsniu: - Kur išeini? Ar sugrįši? Gali nesakyti, jeigu nenori. Aš ir taip viską žinau... Ant kalvelės motina atsigręžė atgal dar pasižiūrėti į trobą, - iš kamino jau rūko dūmai. Pirmieji paukščiai jau vaikščiojo po ražienas. Nykštukas Apsuptas, iš visų pusių puolamas, Nykštukas vis dėlto sugebėjo atitrūkti nuo persekiotojų. Atsidūrė kažkokio vasarnamio kieme. Įmirkęs, pajuodęs namas atrodė kaip atitarnavęs laivas, atvilktas čia pabaigti savo dienų. Nenukastas, susmegęs sniegas prie durų liudijo, kad čia seniai būta žmogaus. Kelias minutes pasikrapštęs prie spynos, Nykštukas pateko vidun. Ryto prieblandoje statūs mediniai laiptai jam atrodė, kaip sraunus upokšnis, krentantis iš labai aukštai. Jis suabejojo, ar turės jėgų įveikti jų pasipriešinimą, tačiau sukaupė visas jėgas ir ėmė kopti. Štai jis jau stovi viršuje prie pravirų durų, kurias judina skersvėjis. Nykštukas pajuto nerimą - jeigu viduje kas nors yra? Jam jau teko pralieti kraujo... Jis įėjo vidun - paprastas apleistas kambarys, drėgnas, tamsus ir šaltas. Štai lova su pilkšvais patalais, ir Nykštukas pajuto nenugalimą norą įsirausti į juos, pasislėpti nuo viso pasaulio persekiotojų, atšildyti savo trumpas kojytes ir rankas, ir savo sunkų, stambų liemenį. Ir tai būta vaikiškos lovelės, ir jis atsigulęs visą ją užpildė. Nykštukas tik dabar pagaliau ėmė atsigauti: išsilygino kvėpavimas, nustojo daužytis širdis krūtinėje. Jam ėmė atrodyti, kad jis išsigelbėjo. Lauke lašnojo lietus, sunkios eglių šakos, kartais brūkštelėdamos savo skaromis per lango stiklą. Toli toli girdėjosi jūros mūša. Nykštukas net sudrebėjo iš sielvarto, pagalvojęs, kad dabar jis turėtų būti ten, jūros pakrantėje, kad sutiktų tą laivą, kurio taip ilgai laukė. Tačiau atsargumas reikalavo šiuo metu slėptis, užsimaskuoti ir nesirodyti. Nykštukas gulėjo, iki kaklo užsitraukęs antklodę, jau buvo atšilęs, net užsisvajojęs. Jo veide atsirado graudi, liūdna šypsena, o akys, didelės ir gudrios, jaunatviškai spindėjo. Staiga Nykštukas išgirdo balsus kieme. Žmonės, baisieji įstatymo sergėtojai, kaip išdresiruoti vilkšuniai jau surado jo pėdas, užuodė jo buvimo vietą. Štai, jie jau susigrūdo į prieangį, tvirtai ir užtikrintai lipa laiptais, trempdami visas jo svajones ir viltis. Įtūžę sargybiniai uždegė šviesas ir valandėlę apstulbę žiūrėjo į mažutį žmogų vaikiškoje lovelėje. Niekas neatkreipė dėmesio - tik vienas Nykštukas tą akimirką išgirdo kaukiant laivo sireną toli jūroje - ir jis suriko veriančiu balsu. Ne, jis taip lengvai nepasiduos. Įvyko trumpos, žiaurios grumtynės. Keturi stambūs vyrai negalėjo susidoroti su tuo neūžauga. Pagaliau jį surietė, sukaustė ir nuritino nuo laiptų, visą susitaršiusį, sukruvintą, jau mažai panašų į žmogų. * * * - Ak, - tarė gydytojas savotiškai meiliai žiūrėdamas į tą nepaprastą vaiką, - jų, Nykštukų, intelektas gali būti net labai aukštas, todėl ir jūs galite tikėtis, kad jis šio to pasieks gyvenime... Jeigu tik neįsikals į galvą ko nors, - tylesniu balsu tarė tik sau. Jis pasistatė Nykštuką ant stalo prieš save, ir jo motinai pasirodė, kad jos sūnus ne jai vienai gražus, mielas. - Tiesą pasakius, kam jūs man jį atvedėte?.. Saugokite šitą gamtos stebuklą. Dabar šitas pats gydytojas, jau pasenęs, aptukęs ir praturtėjęs, buvo iškviestas į policiją apžiūrėti vieno suimtojo. Jeigu važiuoti traukiniu, reikėtų kelių parų. Tačiau jam, matyt, vadovybė davė reaktyvinį lėktuvą... Jis stovėjo prieš senutę visame jūreivio uniformos grožyje, o ant kepurės kaspinų buvo išspausta aukso raidėmis: "Ujht". Paskui anūkas kažkur dingo. Senutė sėdėjo savo lovelėje ir žiūrėjo, ką daro giminės su ta silpnąja ligone, gulinčia netoliese - atsinešę indą su dėlėmis, jie stengėsi atgaivinti tos vargšės moters negyvas kojas. Dėlės čiulpė paskutinį kraują, o moteris šypsojosi savo vyrui, pavargusi ir dėkinga... Senutė valgė ir žiūrėjo, kas čia darosi - tokią meilę nedažnai pamatysi... Atėjo naktis, tamsi ir sušvinkusi. Virš seselės pulto degė lempa su gaubtu. O jos pačios nebuvo. Ligonė šalia buvo mirusi - senutė nematė, bet jautė tai, ir pagalvojo, kad dabar, nors mirusiai, reikia sugrąžinti šaukštą... Senutė sukalbėjo poterius už ją... Ji niekaip negalėjo užmigti, vartėsi, jausdama keistą nerimą. Jinai atsisėdo, aiškiai jausdama, kad kažkas seka kiekvieną jos krustelėjimą, žino, ką ji galvoja, ko trokšta. Ji žino, kad anūkas nuskendęs ir negali ateiti, niekada neateis. Senutė jautė, kad ją apima baimė, tačiau ji buvo ne iš tų, kurie taip lengvai pasiduoda. Ji pašoko ir vienais baltinukais, su tom raidytėm "vbyplhfd", "vbyplhfd", pasileido bėgti per koridorių. Ji turi žinoti, kas dar, be jos, nemiega šią naktį, šią naktį, sklidiną mirties ženklų! Staiga ji sustojo, kaip nudegusi - štai jis, tas, kurio žvilgsnis neduoda jai ramybės. Viso labo tai - tik portretas ant sienos. Siauros gudrios akys žmogaus su barzdele žiūri į ją ir visus žmones - jie dar alsuoja, štai jų naktipuodžiai, išsirikiavę per visą koridorių su sudedamom lovelėm, kaip ligonių armijos šalmai, mėtosi kruvina vata, alaviniai šaukštai po pagalvėm, kaip kokios brangenybės... "Tu žiūri, kas su mumis atsitiko", išdidžiai ir šaltai pasakė senutė. Ir dar kažką ji norėjo pasakyti apie savo gyvenimą, tačiau tą akimirką jai iš nugaros prisėlino toji pamišėlė senė, amžinai ginanti savo teritoriją, ir trenkė jai paskutinį smūgį. Kandžių sukapotas Paltas. Jis spyrė į spintą. Spinta pati atsidarė, ir tarsi girtas žmogus išvirto tas paltas. Nieko nepadarysi: lauke šalta, reikia vilktis, kas yra. Jis pagalvojo su piktu pasitenkinimu, kad ir šiemet jo pažįstami, sutikti gatvėje, vėl neturės kur dėti akių nuo tų atbrizgusių kilpų, skirtingo dydžio sagų ir tų išdužusių skvernų. Paltas gerokai apsitrynęs ir ties krūtine, lyg jį porą sezonų būtų nešiojusi kokia stambiakrūtė moteris. Prie tokio palto tiktų ir kaliošai. Jis turėjo juos. Jau ką sugeba pagaminti mūsų pramonė - tai kaliošus. Jie blizga, jų pamušalas raudonas ir minkštas, tos pačios medžiagos, kuria išmušami brangių smuikų futliarai. Prieš išeidamas jis apvertė patale motiną. Pašlakstė ją kamparo spiritu. Ji gyva puvo. Žiūrėjo į ją su baisia neapykanta už tai, kad pasiėmė ją iš ligoninės. Ligoninėj jos nebelaikė. Jam pasakė, jeigu jos neatsiimsite, atvešim ir paliksim pas kaimynus. Jeigu jis geras sūnus... Bet jis blogas sūnus ir pasiėmė tą gyvą lavoną, kaulų krūvelę, tas baisias akis ir didžiulę vaškinę nosį... Įstaigą, kurioje jis dirbo grįžęs iš kalėjimo, jis niekino. Kvailą viršininką. Mažą uždarbį. Pataikūnus bendradarbius. Įstaiga buvo prie miesto tualeto. Kai iš ten padvelkdavo kvapas, jam atrodė, kad jis sėdi uždarytas vivariume kartu su kitom pelėm, tik laikosi truputį atokiau nuo bandos. Bendradarbiai žinojo, kas jis buvo anksčiau. Visi buvo skaitę jo knygą, išleistą prieš patenkant į kalėjimą. Ir nebuvo tiek kvaili, kad netikėtų jo galimu prisikėlimu. Jį vaišindavo cigaretėm, moterys atnešdavo namie keptų pyragėlių, kuriuos jis priimdavo, kaip karalius per liūtį lietsargį iš atsitiktinio žmogaus... Jis pakabino savo paltą. Ant jo stalo gulėjo vokas su atlyginimu. Praplėšė, perskaičiavo ir nesusivaldė - visas raudonas atlapojo vedėjo duris ir pasakė tą frazę, kurią kartodavo du kartus per mėnesį. - Tokią sumą valdžia turi mokėti vien už tai, kad aš ateinu čia ir pasikabinu savo paltą! Taip, taip, nedaug jam likdavo, atskaičiavus alimentus... Jis priėjo prie lango ir žiūrėjo į tai, kas ten buvo, tuščiomis akimis. O ten buvo čigonių mėgiamas skverelis. Ir ten jų sijonai kaip jurginai buvo išsimėtę ant suoliukų. Čia jos valgė, gėrė, vystė vaikus, būrė praeiviams, gal net gimdė, nes buvo daug kūdikių, pririštų skaromis prie juosmens, gatavai įgrūstom į burnytes krūtimis. - Nešvara, auksas, grožis, laisvė. Staiga jam pasimatė ten apačioj jo motina. Ji tiesė čigonei savo delną. Jis buvo nelygus, kaip išvažinėtas kelias. Gyvenimo linija, kruvina, mazguota, nutrūko ties sūnaus keliu. Jis atsisuko į pritilusius bendradarbius. Žiūrėjo pro juos į laikrodį ant sienos. - Šiandien devintą valandą ryto mirė mano motina. - Balsas buvo kimus, kaip sifilitiko. Tą akimirką laikrodis išmušė devynias. Kažkas pasakė išsigandęs: - Bet juk tik dabar devynios! - Taigi, - pasakė jis išblyškęs. Žengė prie savo palto, paglostė jį, kaip nusenusį, aklą, gyvą padarą. Kojomis sugraibė kaliošus ir įgrūdo į juos savo nudėvėtus vasarinius batelius. Paskui jis atsidūrė lauke. Bėgo namo dar tuščiomis gatvėmis, gniauždamas rankoje skystutį pundelį pinigų. Jį sveikino pažįstami, o jis nieko nematė - bėgo kaip bulius panarinęs galvą: į priekį, į priekį, į priekį, ma-ma, ma-ma, aš čia, aš tuoj, tavo Ričardėlis. Kada piešime perlinę vištelę? Evelina, maža, užsispyrusi mergaitė, stovėjo ir žiūrėjo, kaip mama pakuojasi daiktus - lengvus šalius, spindinčias kurpaites, aksomus ir šilkus. - Aš tau kasdien skambinsiu, - kalbėjo mama. - Aš tau palieku pinigų skanėstams, štai, žiūrėk, - pinigai šitoje kriauklelių dėžutėje... Atsimeni, mes ją pirkome Jaltoje?.. - Mama maldaujančiomis akimis žiūrėjo į Eveliną, laukdama, kad ši nusišypsotų ir pultų jai ant kaklo. - Gerai, - abejingai atsakė Evelina. Ir, palikusi mamą vieną tvarkyti, nuėjo į svetainę ir įsijungė televizorių. Mama nuvargusi prisėdo ant lagamino. "Gal nevažiuoti"? - galvojo ji. Tačiau tuoj nuginė šalin tą mintį, nes šitas konkursas užsienyje jai buvo labai svarbus. Mama buvo viską suplanavusi: Evelina pietaus mokyklos valgykloje, nakvoti pas ją po spektaklio ateidinės viena bičiulė iš choro, ji ir vakarienę paruoš. Na, o tas kelias laisvas valandas po pamokų, kad Evelina nenuobodžiautų, žinoma, būtų gerai kuo nors užpildyti, tačiau mama niekaip nesugalvojo, kur ją įtaisyti: iš baleto studijos Eveliną pašalino, nes ji buvo storulė: iš jaunųjų gamtininkų stoties ją išmetė, nes pragaišino jūrų kiaulytę, išleidusi ją palakstyti po krūmus, pianistė jos atsisakė dėl amžino tinginiavimo... Ką čia sugalvojus? - mąsto Evelinos mama. Ji priėjo prie lango ir, tvarkydama užuolaidas, pažvelgė žemyn į kiemą. Priešais stovinčio namo pusrūsio durys buvo skaisčiai apšviestos dviem lemputėmis ir matėsi prisegtas didelis lakštas popieriaus, ant kurio didelėmis raidėmis buvo užrašyta: "Mokau piešti paukščius ir siuvinėti kryželiu". Užsimetusi apsiaustą, mama su kambarinėmis klumpaitėmis nubėgo laiptais į apačią, perkirto mažą kiemelį ir atsidūrė prie laiptelių, vedančių žemyn. Ji pasibeldė ir laukė, stipriai plakančia širdimi - juk čia beveik sprendėsi jos dukrelės likimas. Labai negreit ten, viduj, pasigirdo šlamesys, krebždėjimas, pagaliau prasivėrė durys, ir maža, sulinkusi senutė jai džiaugsmingai nusišypsojo. - Aš norėčiau matyti mokytoją, - tarė Evelinos mama. - Tą, kuri piešia paukščius... - Ir siuvinėja kryželiu? - dar džiaugsmingiau nusišypsojo senutė. - Ir paslaptingai sukuždėjo: - tai aš... Jau visą mėnesį laukiu, kad kas nors ateitų... Ir štai, pagaliau jūs atėjote! Prašau į vidų, ir mes susitarsime dėl sąlygų... - Ji, tarsi įvertindama, apžiūrėjo jaunąją moterį. Šiek tiek nusivylusi, Evelinos mama įėjo vidun paskui senutę. Ji išsigando, kad galima taip ankštai gyventi - ten buvo tiek vietos, tarsi būtum patekęs sieninio laikrodžio vidun. Tačiau aplink buvo labai švaru ir kvepėjo levandomis. - Štai mano darbo pavyzdžiai - čia kryželiu išsiuvinėtas paveikslas "Angelas saugo vaiką, miegantį ant bedugnės krašto", - pasididžiuodama pasakė senutė. - O čia jau baigiu kilimėlį altoriui... Parodykite savo akis, - tarė ji jaunajai moteriai, vesdama ją prie pusrūsio lango. - Šitam darbui reikia skaisčių akių. - Ne, tai ne aš. Norėčiau susitarti dėl dukrelės. - Ar ji moka įverti siūlą į adatą? - Šypsodamasi paklausė senutė. - Aš manau, kad moka, - netvirtai pasakė jaunoji moteris. - Tada aš ją priimu. * * * Spardydama "pepsi" skardinę, Evelina parėjo namo. Butas, išvažiavus mamai, buvo tuščias ir tarsi padidėjęs. Evelina pyko ant mamos, kad ją paliko. Ir dar buvo labai nepatenkinta, kad turi vaikščioti į tas siuvinėjimo pamokas. Jau pačią pirmą dieną senutė supynė Evelinos garbanas į storą kasą, kad plaukai nelįstų į akis. Pamokino ją lankeliu ištempti audinį, ir tada Evelina kategoriškai atsisakė pasiimti į rankas adatą ir nusviedė lankelį ant grindų. - Ak, - susikrimtusi tarė senutė, - kaip čia atsitiko, kad jaunos mergaitės nebenori mokytis siuvinėti kryželiu? Juk gali kada nors prireikti šitokiu būdu užsidirbti duoną. Ji taip sielvartavo, kad net atsigulė ant savo mažos, beveik vaikiškos lovos ir žiūrėjo į Eveliną, dūsaudama, aiškiai jos gailėdamasi. - Gal verčiau pieškime paukščius? - pasiūlė Evelina nesmagi. - Labai gaila, vaikeli, bet šiuose namuose šiandien nėra nei dažų, nei tinkamo popieriaus, - apgailestaudama tarė senutė. - O paskui aš tave išmokysiu nupiešti perlinę vištelę ir antį, ir net erelį, susisukusį lizdą kalnuose... - Tai aš išeinu, - tarė Evelina. - Man čia nėra ką veikti. - Ir ji iš tikrųjų išėjo, taip trenkusi durimis, kad net suvirpėjo angelo sparnai paveiksle. Kitą dieną Evelina rado senutę gulinčią. - Aš turiu prašymą. Kažkodėl šiandien mane visai apleido jėgos... Čia pat už kampo yra labdaros valgykla. Tu pasiimk štai šituos indus. - Senutė parodė puodelį. - Ir parnešk man ko nors užvalgyti. Ką duos. Nesvarbu. Aš viską mėgstu. Pasakyk, kad "siuvinėtoja šiandien blogai jaučiasi"... Evelina, pagriebusi indus, kaip audra įsiveržė į tą vargšų žmonių valgyklą. Dvi vienuolės jau šluostė stalus, ir valgio jau nebebuvo likę. - Siuvinėtoja šiandien blogai jaučiasi, - tarsi kokį slaptažodį pasakė Evelina ir pamatė, kaip susijaudino jaunos vienuolės veidas. Paėmusi puodelį, ji įdėjo truputį košės, išgramdžiusi iš katilo dugno, ir kelias riekutes duonos, kurias buvo pasilikusi sau. - Tik tiek? - paklausė Evelina. - Rytoj ateik anksčiau, - pasakė vienuolė maloniai. Turėsime sriubos, kukulių... O šiandien jau viskas. Tą dieną senutė siuvinėtoja karališkai papietavo. Ji stebėjosi, koks gausus ir sotus šiandien valgis - Evelina parnešė iš labdaros valgyklos: picą su grybais, mielines, pagerintos tešlos bandeles su ryžiais ir priedo du bananus. - Vaikeli, tu būtinai turi suvalgyti vieną bananą, - įkalbinėjo ji Eveliną. Evelina sėdėjo senutės kojūgalyje ir šypsojosi ta savo šypsena, kurios taip ilgėjosi jos motina. Šią akimirką Italijoje, pasibaigus konkursui, jai dėjo ant galvos laurų vainiką už dainavimą - kito tokio balso nebuvo visame pasaulyje! - O dabar susirask lankelį, įsiverk siūlą į adatą, ir pradėkime darbuotis. Žiūrėk, kaip tu panaši į tą vaiką, kurį saugo angelas. Evelina nenorom įsižiūrėjo į išsiuvinėtą paveiksliuką ant sienos. Mergaitė, garbanota, rubuilė, sveika, ilgomis blakstienomis, kurios metė ant veido šešėlius, nerūpestingai gulėjo visai ant bedugnės krašto, minkštose samanose, čia pat stiebėsi viržiai, nusagstyti mažyčiais violetiniais žiedeliais, - ir visa tai - išsiuvinėta "kryželiu"... - Ak, aš niekada taip neišmoksiu, - pasakė Evelina. - Pradėsime nuo gėlytės, pačios mažiausios gėlytės širdies kampelyje. Berniukas zakristijoje Pagyvenusi moteris, gavusi laišką iš užjūrio su pranešimu apie vieno nusipelniusio tautiečio mirtį, norėjo kai ką išsiaiškinti su kunigu ir prieš vakarines mišias šiaip taip atstūmusi sunkias ąžuolines raižytas duris pateko į bažnyčios vidų. Kelios moterėlės, nežinia, kaip čia patekusios, - buvo silpnos ir išdžiūvusios - kaip jos pačios galėjo atkelti tas sunkiąsias duris, nebent žinotų stebuklingą žodį? - jau sėdėjo suoluose, tarsi paskendusios maldoje. Tačiau tereikėjo kam nors sušlamėti - nukristi peržydėjusios gėlės žiedlapiui arba praskristi balandžiui aukštai ties kupolu viduj, jos budriai pakeldavo galvas su panašiomis skarelėmis - ir kaip du lituokliai pasisukdavo ton pusėn. Įėjusi moteris su tuo savo laišku rankoj joms buvo tikras įvykis - gyvai seka ją, einančią centriniu taku, priklaupiančią prieš altorių ir veltui ieškančią sienoje durų, vedančių į zakristiją. Pagaliau visai sutrikusios moters pasigailėjo berniukas, čia pat, prie altoriaus, ant mažo stalelio dėstantis kažkokias knygeles. Moteris, jaunystėje nelankiusi bažnyčios, o ir vėliau ateidavus tik ypatingomis progomis, kai norėdavo kažko paprašyti Dievo, jautėsi labai netikra, ir berniukas, atskubėjęs jai į pagalbą, atrodė jai labai svarbus asmuo. - Jūs kunigo sekretorius? - paklausė ji jauno, akiniuoto vaikelio. - Aš? - net nukaito iš pasitenkinimo berniukas. - Ne, ką jūs... Jis nuvedė lankytoją siaurais tarsi akmenyje iškaltais takeliais pro žemas arkas ir visokius užkaborius į zakristiją ir paprašė palaukti, kol klebonas bus laisvas. - Bet aš nesu tikra, kad man reikalingas pats klebonas, - draugiškai kalbėjo moteris berniukui. - Mano reikalui, kuris tikrai kuklus, tiks ir jaunasis kunigas. Matote, aš tik norėčiau pasitarti... Berniukas pasiūlė kėdę, ir moteris klusniai atsisėdo ir dairėsi po mažutį kambarėlį, prigriozdintą įvairiausių bažnytinių daiktų, tarp kurių buvo tikrai vertingų, brangių ir įdomių senienų. Čia pat buvo prikaupta ir įvairiausių menkaverčių niekniekių. Berniukas tuo tarpu atidarė spintą ir iš eilės viena po kitos ėmė kunigo sutanas, lankstė jas, purtino, lygino rankomis nežymias raukšles, klostė jas su meile, rūpestingai, sumaniai. Žiūrėdama į vieną baltą rūbą, moteris bedieviškai pagalvojo - na ir dikto esama klebono. Susidomėjusi pakėlė akis į berniuką ir tik dabar jį gerai apžiūrėjo: buvo rausvaskruostis, tyras vaikas, trumparegis, kartais bejėgiškai žvilgčiojantis pro akinių viršų. - Kaip jūs čia atsiradote, vaikuti? - paklausė moteris. - Aš? - nukaito berniukas vėl iš pasitenkinimo. - Mane čia atvedė draugai. - A... - tarė moteris. - O tie vyresnieji draugai... Kur jie dabar? - Tie dabar įstoję į kunigų seminariją. - Tu čia kasdien būni? - Taip, kasdien. Aš čia turiu pareigų. - Bet... kas jus išmokė taip dailiai sulankstyti šituos drabužius? - Vyresnieji draugai. - O kaip jūs čia pirmą kartą atsidūrėte? Būtent čia, o ne sporto salėje ar kur kitur? - toliau kvotė moteris. - Aš turiu gerus tėvus, - kaip išmoktą pamoką atsakė berniukas. Moteris staiga prarado interesą toliau kalbėtis. Ji nuobodžiaudama žvalgėsi ir laukė. Staiga pašoko, išgirdusi, kaip kunigas kalbasi su žmonėmis čia pat, už pravirų durų mažame koridoriuje. Moteris sulaukė eilės ir keliais žodžiais paaiškino, kokiu reikalu yra atėjusi. Kunigas perbėgo akimis laišką ir, per daug nesidomėdamas, klausėsi smulkesnių paaiškinimų. - Kokia suma jums reikalinga? - paklausė jis pagaliau. - Manau, tam reikalui užtektų penkiolikos dolerių, - tarė moteris dalykiškai, tarsi derėtųsi turguje dėl veršelio. - Gerai, - lengvai sutiko kunigas ir jaunas, greitas, skubiai užbėgo laipteliais į viršų, į kažkokią paslaptingą kamarėlę, kur tikriausiai buvo laikomas seifas, ir tuoj pat sugrįžo, net neuždusęs, šypsodamasis, su pinigais. Kai moteris ėjo atgal, berniuko iš zakristijos niekur nesimatė. Ji ėjo tuo pačiu akmeniniu takeliu ir čia, tarsi pirmą kartą pamačiusi vienoje nišoje Nukryžiuotąjį, krūptelėjo. Paskui praėjo pro altorių, ir čia jau daug akių nulydėjo ją iki lauko durų. Šventoriuje berniukas šlavinėjo takus. Moteris priėjo atsisveikinti ir jau po pirmų ištartų žodžių suvokė, kad jis jos nebeprisimena. Užtat ji turėjo paaiškinti tam vaikui, kad neseniai jie šnekučiavosi zakristijoje, ir ji sulaukė kunigo ir labai sėkmingai sutvarkė savo reikalą, štai, gavusi pinigų, kurie, žinoma, skirti kitam asmeniui - ji tik tarpininkaujanti... Berniukas lengvai nuraudo ir paprašė leidimo žvilgtelėti į pinigus, ir pasklaidė rankoje penkiolika banknotų po vieną dolerį. - To aš ir tikėjausi, - tarsi sau pratarė jis. - Šitais pinigais tikriausiai neišeis pasinaudoti, - kukliai pasakė jis. - Jie yra pasenę ir išimti iš apyvartos. Jie yra dar prieškarinių laikų. Žiūrėkite, ant banknoto nėra žodžio "one" - "vienas". Moteris žiūrėjo apstulbusi į ramų vaiko veidą, paskui nukreipė dėmesį į žaliuosius popieriukus. - Tai ką man daryti? - Nežinau, - atsakė berniukas ir su šluotele nuėjo tolyn per šventorių, - tikras nemažos teritorijos tvarkytojas. Kaip žemė ir dangus Jaunasis rašytojas H. niekur netarnavo, bet visai pakenčiamai vertėsi iš literatūrinio darbo. Kartais būdavo striuka, kai reikėdavo iškart pakloti didesnę sumą už žieminį drabužį arba duoti, anot Šveiko, "atsiperkamąjį mokestį" merginoms. Su butu nebuvo bėdos: "daug žadančiojo" teisėmis gyveno darbininkų bendrabutyje, kur jį įtaisė vienos gamyklos laikraščio redaktorius. Už bendrabutį mokėjo simbolinę sumą, jam pačiam net gėda būdavo, kad turi vienukę, tuo tarpu čia pat, už sienos, pasitaikydavo, darbo žmonės miegojo "valetais". Nieko nebaigęs, mokęsis metus kalbų, truputį dailės, jis apsistojo prie literatūros: čia greičiausiai ateina užmokestis už darbą. O ir rašyti įdomu. Tu tvarkai savo herojų gyvenimą kaip išmanai - nori - sunaikini, nori - prikeli iš mirštančiųjų patalo. Šlykščiam šlubiui paguldai į guolį gražią blondinę, o šaunuoliui aktyvistui sugalvoji baisią traumą: pavyzdžiui, padarai jį impotentu... Vaikščiojo H. įdomiai apsirengęs: geras, dukslus lietpaltis, tiesa, vietomis vaizdingai rašaluotas, plaukai krito ant pečių minkštomis garbanomis, po pažastimi - plonas dirbtinės odos aplankas iš paskutiniojo rašytojų suvažiavimo. Vyrui daugiau nieko nereikia - jį reprezentuoja jo lytis. Redakcijose jį mėgo ne tik sekretorės ir išsiskyrusios moterys. Vyrai jį laikė "savu". Iš tikrųjų, jis nerašė nei blogiau, nei geriau už juos. Jo kelias buvo aiškus ir tiesus: pirmoji knyga, paskui - antroji knyga, už kurią gaus vidutiniško svarumo premiją, toliau etatas, butas. Argi gaila. Jis nelipo per kitų galvas. H. visą vakarą rašė. Įsinorėjo kavos. Darbininkų bendrabutyje veikė tik viena virykla, ir jis ėmė laukti to momento, kai žmonės, grįžę iš pamainos, išsivaikščios ir bus galima laisvai šį bei tą išsivirti vakarienei, kai tau niekas nestovi už nugaros ir neįkyri su pasiūlymais ir patarimais. H. išskalavo po kranu tą savo vienintelį prisvilusį puodą, kuriame, be minėtų svilėsių, buvo dar muilo putų nuo rytinio skutimosi. Užkaitė puoduką, ir staiga tarpdury atsirado Raja. Gera moteris. Vieniša motina. - Oi, nebegaliu, - pasakė ji susinervinusi. - Jau visa valanda jis ją muša, dusina, kruša. Nežinau, ką ir daryti... Į klausiamą H. žvilgsnį ji mostelėjo savo draugės Manės durų pusėn. Jis - tai buvo bendrabučio pabaisa, vagis - recidyvistas, kelios dienos grįžęs iš kalėjimo ir dabar baudžiantis savo žmoną Manę už neištikimybę. - Ot banditas! Bet myli, matyt, kitaip spjautų ir išeitų... Bobų pilnos pakampės, - pavydžiai tarė Raja. Abu įsiklausė - iš už durų sklido verksmas, dejonė. - Gaila, vyrų nėra, pakviesčiau, - patylėjusi tarė Raja. - Mudu vieni per visą aukštą... - Ji priėjo arčiau. - Ačiū už tuos žurnalus vaikams. Žiūriu - ir netikiu: tavo pavardė didelėm raidėm! Tai tu pats parašei? Ir apie Algimantą, kur ten toliau išspausdinta, tu parašei? H. susierzino, net įsiuto: - Juk prie "Algimanto" kita pavardė, argi nemoki skaityti? - A... man vis tiek. Šitaip sukūrei apie kunigaikščius! Mano Ježis tuoj išsidrožė kalaviją ir pasakė, kad užkapos darželio auklėtoją!.. - Ježis - tai tas vyresnysis, kur mokosi pagalbinėj? - Aha. Abu nutilo. Trinktelėjo durys, net stiklai sužvangėjo, ir užgeso silpna dujų ugnelė. Raja žvilgtelėjo į koridorių ir persižegnojo: - Tai jis. Išsivilko. Einu pažiūrėti, kaip Manė laikosi. Tačiau Manė, iškankinta, sudarkyta moteris, tą akimirką jau buvo tarp žemės ir dangaus. Ir riksmas, išsiveržęs iš atsitiktinio praeivio, pamačiusio jos kritimą, sutapo su tuo dusliu dunktelėjimu, kai Manė pasiekė žemę. Paskui ją, sklandydamas ore, krito baltas perplėštas šalis, kaip pavėlavęs išsiskleisti parašiutas arba kaip nutrūkę Manės angelo sargo sparnai... H. raudojo visą naktį, įsikniaubęs į putlią Rajos krūtinę. Buvo milicija, protokolai, - pasirodo, juos abu, Rają ir H., nebyliai kaltino tardytojai ir visas bendrabutis. Mat jie buvę arti Manės kambario ir galėję numatyti, galėję sulaikyti... - Neverk, - kalbėjo Raja, glostydama H. galvą, kaip savo debiliam sūnui. - Manės neprikelsim. O tau dar reikia pabaigti knygą apie kunigaikščius. Juk ten kiekvienam žurnale parašyta: tęsinys bus, tęsinys bus... Manė savo atsiėmė. Tokia meilė... - Ir ji kūkčiojo, į paklodę šnypšdama nosį. Rytą atėjo komendantas ir liepė išsikraustyti iš bendrabučio. Kažkas patikrino - ir paaiškėjo, kad tas H. geradarys redaktorius jau seniai nebedirba gamykloje. Ir nebėra kam H. užstoti. H. beveik laimingas susikrovė savo daiktus. Jis ėjo prospektu išblyškęs po bemiegės nakties, vėjas draikė jo garbanas ir išdžiovino paskutines ašaras. Jis ėjo tarsi palaimintas naujam gyvenimui. Paukščių miestas Saulė teka keturios valandos keturiasdešimt trys minutės. Kaip visada, palikęs dar miegančius asmens sargybinius, Prezidentas išbėgo ristele pro savo vasaros rezidencijos vartus. Pradžioje jis bėgdavo keliu pagal upę plyna pakilia vieta ir atrodydavo, lyg pūškuojantis garvežys, paskui, staiga nusileidęs į slėnį, pradingdavo krūmuose tyliai ir paslaptingai, tarsi į žolę mestas pinigas. Jis bėgdavo, atkakliai laikydamasis kieto, suplūkto takelio, kurį nepastebimai ardė maži, slapti šaltiniai. Prezidentas drąsiai peršokdavo juos, ir gerai, kad niekas nematydavo tos akrobatikos, nes, deja, ir čia jis buvo panašus į tokią juokingą senieną - na, tikras Pikvikas ant ledo be pačiūžų. Keliukas nutrūkdavo ties aukštu baltu skardžiu, kuriame buvo įsikūręs paukščių miestas. Prezidentas atsisėdęs ilsėdavosi prieš leisdamasis į kelionę atgal. Upė, lyg išsikėtojęs, alpėjantis ligonis, vos vos kilodavo savo krūtinę. O paukščių miestas, tas keistas gamtos statinys skardyje su daugybe olų, pro kurias kyščiojo galvutes bundantys paukščiai, tyliai šnarėjo, klegėjo, barstė žemės trupinius. Kasdien naujai susižavėjęs, Prezidentas laukdavo pasirodant pažįstamų paukščių pažįstamose angose, ir tikrai nuliūsdavo, jeigu ten būdavo tuščia. Vadinasi, žuvo, galvodavo jis, žuvo, žuvo... Kartą jis užsibuvo ilgiau, kaip paprastai. Ta valanda priklausė jam, jis niekur neskubėjo. Buvo šalta, net žvarbu, ir visas pasaulis nuščiuvęs laukė pasirodant saulės. Maža, gebenėmis apaugusi siena, į kurią rėmėsi Prezidentas, staiga pasislinko į šoną, - tyliai vėrėsi paslaptingos durys, šlepsėdamos krito ant žemės stambios vynuoginės sraigės, byrėjo erškėtrožių žiedlapiai, susirūpinę lakstė vorai. Tarpdury stovėjo mergaitė negražiu, užmiegotu veidu. Mažoji valkata, pasirodo, gyvenanti šitoje pačios gamtos meistriškai užmaskuotoje žeminėje. Mergaitė nusišlapino čia pat, krūmuose, visai prie Prezidento batų. Pamatė juos, ir tik tada galutinai pabudo. Susidrovėjusi ji puolė atgal į savo būstą, bet tas žmogus kažkodėl panoręs pasižiūrėti, kaip ji čia gyvena, žengė iš paskos. - Gyvenu, o ką? - pasakė mergaitė. Prezidentas žvalgėsi po švarų, labai sausą molinį būstelį. - Aš viską čia pati pasidariau, išsirausiau tą kambarį, ir nei žmonės, nei žvėrys man nebebaisu... - aiškino mergaitė. Čia buvo iš molio sukrėstas gultas, apklotas eglišakėmis, ir stalelis, suminkytas iš molio, ir du maži krėsliukai, taip pat moliniai. - Bet kaip tu čia gyveni? - klausinėjo Prezidentas, sumišęs lyg prasikaltęs. - O kaip naktį? Kaip tu gali iškęsti tą tylą ir vienatvę? Mergaitė pakėlė į jį akis, sunkias, visko mačiusias moters akis, ir gūžtelėjo petukais. - Čia aš gyvenu, kaip kalno viduriuose. Čia negirdėti šūvių, kai šaudo mieste... ir... aš ne viena. Čia yra toks vienas paukštis giesmininkas... - Ir mergaitė aukštu, baisiu balsu išdainavo sudėtingą melodiją. Prezidentas krūptelėjo, - tą gaidą jis dažnai girdėdavo, bet jam niekada nepavykdavo jos įsiminti. Reikėjo ką nors pasakyti atsisveikinant ir jis pasakė tą, kas atėjo pirmiausia į galvą: - Aš galvosiu apie tave. - O kam? Mergaitė stovėjo tarpdury, ir tarsi koks gynėjas iš dangaus švilpdamas sparnais nukrito vanagas ir atsitūpė jai ant ištiestos rankos. Keli kraujo lašai nulašėjo ant žemės ir tada Prezidentas dar labiau išsigando dėl jos. Jis nebeturėjo noro bėgti atgal ir parėjo į savo namus taip pavėlavęs, kad jau viskas buvo sukelta ant kojų jo paieškai. Prezidentas užsidarė savo kabinete. Jis sėdėjo, susiėmęs rankomis galvą, ir didelės ašaros krito ant vyriausybinių popierių, o pečiai krūpčiojo, kaip vaiko. Vėl buvo prieš saulės patekėjimą. Vėl Prezidentas prapūškavo pylimu, o paskui, atsidūręs slėnyje, pralaužė žalių lapų sieną. Šaltiniai šįryt buvo susidrumstę. Ir upė tankiau kilojo krūtinę, lyg būtų dėl ko nors sunerimusi. Prezidentas artinosi prie paukščių miesto, to šilto, minkšto, guodžiančio gniužulo savo kely. Ir tos paslaptingos durelės žalioje sienoje jam labai rūpėjo. Taip, ten juk vietoj spynos kabo gyva sraigė... Jis nekantravo ir bėgo uždusęs, pamiršęs gydytojų patarimus. Bet kas tai? Skardžio vietoje buvo likusi žemių krūva. Ir visas paukščių miestas buvo sunaikintas kažkokio galingo sprogimo. Prezidentas bejėgiškai žvalgėsi, ieškodamas žeminės. Ir čia buvo lygi vieta. Tik stalas ir vienas molinis krėsliukas, natūraliai išdegę sprogimo liepsnoje blizgėjo dulkėse, pasidengę ruda gera glazūra. Staiga pasigirdo baisus švilpimas, lyg lėktų mirties strėlė, ir mergaitės vanagas krito į tą vietą. Prezidentas spėjo ištiesti ranką, ir baisūs geležiniai nagai įsikirto į gyvą mėsą. Vanagas balansavo, plakdamas sparnais žmogaus veidą, lyg daužydamas jį plieninėmis vėduoklėmis, ir kraujas gyvom čiurkšlėm tryško į visas šalis. Prezidentas pajuto, kad į jį kažkas žiūri. Tai mergaitės akys, toli toli viena nuo kitos - viena ant sumaigytos žolės, o kita - nuo medžio viršūnės žiūrėjo į jį su baisia jaunatviška neapykanta. Vaikai Šitas uždaras senamiesčio kiemelis buvo suodinas ir taukuotas kaip valkatos skrybėlė. Iš senų žydų sandėlių žmonės įsirengė sau butus, paskui atsitvėrė nuo aplinkinių gatvių aukšta tvora, kad vaikai būtų apsaugoti nuo kaimynystėje bujojančių restoranų publikos. Vaikai ištisom dienom taip ir trypinėjo tame mažame kiemelyje. Ir dėl to, kad ilgėjosi žalumos ir gyvybės, jie nuraškydavo gėles iš vazonų, kuriuos moterys pastatydavo prie lauko durų, ir vaikydavo kates, jei kokia atklysdavo iš restorano maisto atliekų konteinerio. Sena moteris aukštakulniais bateliais, brangiai perpirkusi geriausiai įrengtą butą, piktinosi, ko čia tie vaikai per dienas grumdosi kieme. Išsinešę seną stalą, jie žaidė videokasečių nuomos punktą arba pardavinėjo tikrą cukrų, svarstydami vaistinės svarstyklėmis. - Ar jums nesinori lėkti iš čia? - paklausė kartą sena moteris. Vaikai nuščiuvę tylėjo ir mąstė. - O kur gali išlėkti, kai pinigų neturi? - atsakė pats didžiausias Joris. O kai liko vieni, mažiulė Viktorija, išplėtusi ašarų pilnas akis, sukuždėjo: - Juk dažnai girdime, kaip už vartų šaudo. Verčiau būkime čia. - O aš nebūsiu. Štai, kada nors, kai mano tėvai užmigs, aš pasiimsiu raktą iš po jų pagalvės, atsirakinsiu vartus ir išeisiu. - Bet tai bus pabėgimas, - tarė Joris. Kažko prislėgti, vaikai ilgai tylėjo. Ir tą vakarą nė vienas nebenorėjo žaisti. Vėl kitą kartą senoji moteris aukštakulniais bateliais, pareidama iš gatvės, taip plačiai atvėrė vartus, kad priešais susispietusius vaikus pasimatė senienų krautuvės vitrina, kur pačiame centre buvo išstatytas didžiausias kalavijas, blizgančiais ašmenimis. - Taip arti, taip arti, - juokdamasi pasakė ji, žiūrėdama Joriui į akis. - Reikia tik ranką ištiesti ir pasiimti. Tuomet jokie priešai nebus baisūs. - Mes turime priešų, - atsakė Joris. Ir išraudęs nusisuko. O naktį jis ilgai vartėsi savo varganoje lovelėje, negalėdamas užmigti. Mėnulis jam švietė tiesiog į veidą, ir jis atsikėlė užtraukti užuolaidos. Netyčiom pažvelgė žemyn, į kiemą, ir krūptelėjo išsigandęs, - senoji moteris kažką kasinėjo gėlių lysvelėje prie savo durų slenksčio. Ji vilkėjo sidabrinį chalatą. Atrodė, tarsi žemėje slėptų pinigus... Pirmasis iš kiemo vaikų dingo Konstantinas, - jį visi meiliai vadino Kotia, - mažas, tykus berniukas, žydromis akimis. Susispietę į krūvelę, vaikai stebėjo tą visą suaugusiųjų paniką, kuri kilo dėl Kotios dingimo. Senoji moteris dėl Kotios dingimo aukštakulniais batais, - Joris atkreipė dėmesį, - pakeitė lūpų pomadą, - dabar jos lūpos buvo skaisčiai raudonos, tarsi atsigėrus kraujo. Naktimis Joris vis keldavosi ir eidavo prie lango, - senoji moteris vis triusinėdavo savo lysvelėje, baugiai nušviesta šaltos mėnulio šviesos, o kartais stovėdavo su cigarete dantyse, klausydamasi nakties melodijų, kurias atnešdavo suplyšusiais skivytais vėjas iš aplinkinių kiemų. Kartą Joris nutarė pasidalinti savo įtarimais su motina, tačiau jo mama, išsigąsdinusi, nervinga, vienišiausia motina pasaulyje, stvėrė jį į glėbį, apibėrė bučiniais veidą ir karštai pasakė: - Nenoriu nieko apie tai girdėti. Bet jeigu tu dingsi, - pažadėk, prisiek Dievu, kad man parašysi laišką. Joris prižadėjo tai padaryti, nors, abejojo, ar turės tomis aplinkybėmis su savimi popieriaus ir rašymo priemonę... Kai praėjo penkios dienos po Kotios dingimo, Viktorija išėjo į kiemą su juodu kaspinu plaukuose. - Ak, - tarė ji, - aš amžinai gedėsiu Kotios. Jis taip mylėjo mane. Po penkiolikos metų, baigę mokslus, mes turėjome susituokti. Visi vaikai žinojo apie jų meilę ir dabar pritariamai tylėjo. - Aš dabar niekada nesijuoksiu, nežiūrėsiu filmų, nevalgysiu ledų, nežaisiu su lėlėmis, neskaitysiu knygų, neruošiu pamokų... - Gerai, gerai, - nutraukė ją Joris. Jis pastebėjo, kad senoji moteris stovi savo kambary už užuolaidos ir klausosi tų plepalų, ir nusitempė Viktoriją tolyn. Viktorija dingo kitą dieną, - ta šviesiaplaukė gedinti nuotaka su juodu kaspinu, ta amžinoji cukraus pardavėja, kuri, pasibaigus žaidimui, visada aplaižydavo savo mažučius cukruotus pirščiukus... Vaikų liko mažiau, ir jie susispietę į dar glaudesnį būrelį, tarsi jau paženklinti pasmerktumo ženklu. Paklaikę iš baimės tėvai nenuleido nuo jų akių. Joris tyčia stovėjo prie vartų, kai senoji moteris, avinti aukštakulniais bateliais, atrakino juos, ir pro jos pečius spėjo pamatyti, kad aštraus dviašmenio kalavijo nebėra antikvarinės krautuvės lange, - ir baisus spėjimas jam nusmelkė širdį. Tą patį vakarą jis išsprūdo į senienų krautuvę. Jos šeimininkas sėdėjo, trindamas akis nosine, apsuptas žmonių, keikdamasis, kiek turėjo sveikatos. - Pavogė bestijos, - aiškino jis susirinkusiems klausytojams, - kai aš nusisukęs tvarkiau lentynas, kažkas papurškė man dujų, aš nuvirtau, ir tuo metu pavogė brangųjį kalaviją. Iš tikrųjų patalpoje tvyrojo aštrus, graužiantis tvaikas, mėtėsi išvartytos ikonos, sudaužytas porcelianas traškėjo po kojomis... Joris parbėgo namo apdujęs, taip pat ašarodamas nuo tų dujų. - Kas atsitiko, sūneli? - paklausė mama. - Man atrodo, kad aš žinau baisią paslaptį. - Kokią? Aš tau papasakosiu, kai patikrinsiu kai kuriuos faktus. Motina nusišypsojo: - Gerai, gerai, visi mes šiomis dienomis virtome tikrais detektyvais... Naktį, kai vėl patekėjo mėnulis, Joris išlipo iš lovos ir priėjo prie lango. Senoji moteris - tikras prakeikimas - buvo prie savo darželio ir pasilenkusi kapstė žemę. (Kokia keista aistra darbuotis naktimis.) Paskui apsižvalgiusi, palūkuriavusi, ji įėjo vidun, palikdama praviras duris, - vadinasi, dar turėtų grįžti. Joris išslinko į koridorių. Jis nusileido žemyn basas, kad neprabustų motina. Tyliai, kaip katinas iš konteinerių, perbėgo kiemą ir atsidūrė prie senosios moters durų. Jos buvo pravertos taip aiškiai dviprasmiškai, tarsi tai būtų slapti lošimo namai. Pluoštas blankios drumzlinos šviesos sruvo į prieangį prie Jorio kojų, tarsi palietos srutos. Staiga toji šviesa užgeso, durys užsitrenkė, Joris liko vienas lauke šią baisią paryčio valandą. ---------- Vėl drebantis mažas būrelis stovi kieme. Vėl vienas vaikas sviestas į baisaus pajuodusio garlaivio - Gyvenimo - pakurą. Kitaip jo mašinos nustotų suktis. Joris. Kur Joris? Kas galėtų pasakyti, kada ir kur naktį išėjo Joris?.. Į kiemo duris jo belstasi?.. Gal kas galėtų jam perduoti batukus? - klausia Jorio motina. - Juk jis išėjo basas, o dabar rytais jau būna šalnos... Niekas nenori imti tų batukų, visi nusuka akis į šoną, tik senoji moteris, išblyškusi, be jokios kosmetikos, staigiai susenusi, susitaršiusiais žilais plaukais, neatstumia maldaujančios motinos prašymo, - ji paima batelius ir prižada perduoti mielajam berniukui, kai tik jį susitiks. Požeminės perėjos žvėreliams Skiriu Levui Rašytojas C. po šimto metų sugrįžo į savo tėviškę. Gimtasis namas stovėjo pakrypęs, kaip didžiulė perkrauta barža, užplaukusi ant seklumos. Mažytis aguonų laukas neramiai pleveno kiemo vidury, tarsi ten spurdėtų juodi paukšteliai po raudonu tinklu. C. įžengė į kambarį, kuriame buvo mirusi jo motina, ir jis buvo aprašęs savo garsiame apsakyme, kaip keičiasi, šešėliais nugula miręs motinos veidas. Apsakymo herojus tarsi mėgino nupiešti jį anglimi ant gelsvo popieriaus lapo. Štai guli tie popieriai ant palangės... Nejaugi jie pragulėjo čia šimtą metų? C. atlapojo langą, ir tučtuojau į kambarį įsmigo ledinis spindulys nuo kalno viršūnės. C. ilgai, įsitempęs žiūrėjo į kelią, vingiuojantį per kalnus, tarsi lauktų ko nors atvažiuojant. Kambarys palengva pildėsi baisaus, žudančio pelkės kvapo. Ji tebetysojo, ta pelkė, pūvantis, nepagydomas žemės gabalas. Čia žmonės ilgai neišsilaikydavo. Gal ilgiausiai tvėrė mažas kaimelis netoliese, kur visi vertėsi odininkyste. Tačiau ir jie, aišku, turėjo išsibėgioti su savo dvokiančiom odom. Dabar per tą buvusį kaimą lėkė kelias, didžiulis, platus, daugiajuostis. C. pagalvojo, kad jo namas išliko nenugriautas tik todėl, kad jam pavyko parašyti tą apsakymą apie savo motiną. Ir ne be pasitenkinimo jis matė, kiek rūpesčių turėjo kelio projektuotojai, kad išsaugotų jo ąžuolus ir akmeninę tvorą rytinėje sklypo pusėje. O jis juk aprašė motinos veidą tik sau, kad niekada nebepamirštų. Ir jam visą gyvenimą stebuklingai klojosi, kišenės visada buvo prikimštos pinigų... C. pasiklojo patalą. Jis atsigulė, kaip jaunystėje, kad prieš užmigdamas ir pabusdamas galėtų matyti kalnų viršūnes. Jis tarėsi girdįs upių krioklius kažkur labai giliai kalnuose ir jautė pelkės liūliavimą čia pat, po savo kambario grindimis. Viskas buvo kaip jaunystėje, kai jis, vieną rytą atsikėlęs, taip žiauriai išėjo, nė neatsigręždamas, nors žinojo, kad motina stovi ant slenksčio. C. nugrimzdo į miegą taip greit, kaip kibiras, ištrūkęs iš rankų, nuo rentinio krenta į šulinio tamsą. Jo žili susivėlę plaukai, išdrikę ant pagalvės, buvo kaip tie sausi stabarai, iš kurių pelkių paukščiai krauna sau lizdus. Senos rankos, sugniaužtos į kumščius, buvo kaip dvi nesandariai uždarytos dėžutės. Veidas papurtęs, bet gražus, buvo švelniai apšviestas mėnulio. Ir staiga kažkoks triukšmas, neaiškus krebždesys, keistas trepsėjimas lauke, prie durų, privertė miegantįjį krūptelti, pabusti. Jis pasikėlė guolyje ir nustebęs klausėsi, kas darosi. Gal koks paklydęs keleivis iš kalnų atėjo prašyti pagalbos? Gal. Rašytojiškas smalsumas vertė tuoj keltis ir atidaryti duris. Tačiau jis senas ir silpnas, jeigu reikėtų gintis... C. dar pasiklausė. Paskui pakilo ir priėjo prie lango. Tai, ką jis pamatė, privertė griebtis už širdies ir sudejuoti iš nevilties, - kiemas buvo pilnas žvėrelių. Šitame kelio ruože, matyt, buvo įrengta požeminė perėja žvėreliams. Žvėreliai traukė kažkur iš anų tolumoj mėlynuojančių miškų, - stirnos, kiškiai, lapės, vilkai, didžiulės šlepsinčios rupūžės, briedis nulaužytais ragais, povai su žaliomis karūnėlėmis, gyvačių kamuoliai... Ko tik čia nebuvo! Šito negyvenamo namo kieme jie visi jautėsi saugūs ir ramūs. Ir vis naujos vilkstinės traukė iš požeminės perėjos. Atrodė ir galo nebus. Viešpatie, kartojo C., koks nuostabus gyvenimas, ir aš tai pamačiau. Koks nuostabus gyvenimas, kartojo jis silpstančiu balsu, o apačioj, kieme, vis keitėsi maži švelnūs kailiukai, - rudi, pilki, geltoni ir juodi. Turinys Leokadija ir Ona (5) Karambolis (8) Šaltoji ugnis (11) Senutė su ryšulėliu (14) Atsigręžti meilėje (16) Užpustytas traukinys (19) Nelaimingi mokytojų vaikai (22) Vyras mažomis kojomis (25) Pieno klubas (28) "Meiliai pažvelk į šią auką" (31) Antroji pusė (34) Balta ir juoda (37) Šuns šeimininkė (39) Kliedesys (43) Mėlynasis srautas (46) Lavonas (51) Juoda dėmelė (54) Žinios apie mylimą žmogų (56) Trys karitietės (59) Duona ir cigaretės (62) Pusė amžiaus (66) Pelytė (70) Alfa ir Omega (72) Apie vaikus (75) Stebuklų nebūna (77) Brolis ir sesuo (80) Nykštukas (83) Žvilgsnis (86) Kandžių sukapotas (89) Kada piešime perlinę vištelę? (91) Berniukas zakristijoje (95) Kaip žemė ir dangus (98) Paukščių miestas (101) Vaikai (104) Požeminės perėjos žvėreliams (108) HALINA KOBECKAITĖ LIETUVOS KARAIMAI Įžangos žodis Atradimų būna labai įvairių. Giliai po žeme galima atrasti vandens arba naftos, galima atkasti buvusių gyvenviečių griuvėsius, milžinkapiuose dūlančius protėvių kaulus ir daug kitokių dalykų. Ir galima atrasti seniai šalia gyvenantį kaimyną - matydavai jį kone kasdien, bet staiga... atrandi. Pamatai, kad, būdamas toks pat žmogus kaip ir tu, kvėpuodamas tuo pačiu oru, vaikščiodamas tomis pačiomis gatvėmis, jis vis dėlto kitoks, kažkuo nuo tavęs skiriasi. Ir kuo skiriasi - žino tik jis vienas, o tu ne. Kodėl? O gal vertėtų ir tau žinoti? Pradedi domėtis, ir atrandi... Pastarąjį dešimtmetį, Lietuvos kultūros fondo įsteigėjo šviesios atminties profesoriaus Česlovo Kudabos dėka Lietuvoje ir buvo iš naujo atrasti įvairių tautybių žmonės. Kai kurie ne tik buvo atrasti kitų, bet ir patys save atrado. Lietuvos karaimams likimas iš dalies buvo palankesnis - juos kartkartėm vis kas nors "atrasdavo": vienus sudomindavo kalba, kitus - antropologiniai bruožai, trečius - religija, ketvirtus - nacionaliniai valgiai ir gėrimai. Patys jie savęs taip pat nebuvo praradę, nors atskirų atvejų per ilga būta visokių. Tačiau mano uždavinys šiandien kalbėti ne apie atskirus atvejus, o apie karaimus kaip visumą, kaip tiurkiškos kilmės etninę grupę, jau šešis šimtus metų gyvenančią Lietuvoje. Šio rašinio ir ėmiausi norėdama, kad, minint karaimų įsikūrimo Lietuvoje 600 metų jubiliejų, būtų plačiau aptarta mano tautos praeitis ir dabartis bei jos kultūros palikimas. Tai, ką skaitytojas atras šioje knygutėje, nėra mokslo naujiena. Tokio tikslo sau ir nekėliau. Apskritai neketinau rašyti mokslinio veikalo. Norėjau tik apibendrinti, surinkti į krūvą, trumpai papasakoti tai, kas jau buvo parašyta įvairių tautybių mokslo žmonių, tarp jų ir karaimų. Rašydama vėl įsitikinau, kad dar nemaža dalykų netirta, nenagrinėta, kad dar daug kas slypi nuo laiko pageltusiuose rankraščiuose, archyvuose, bibliotekose. Norint visą tą lobyną aprėpti ir išnagrinėti, reikėtų ne vieno žmogaus ir ne bet kokio žmogaus. Reikėtų pasišventėlio, nes tas darbas nebūtų pelningas ir ilgai truktų. Reikėtų žmogaus išsilavinusio, nes jis privalėtų išmanyti Rytų kraštų ir Europos, ypač Vidurio Europos, istoriją, religijas, etnografiją, Rytų tautų ir vėlgi Vidurio Europos tautų kalbas bei muziką. Jis turėtų būti ne tik eruditas plačiąja prasme, bet ir daugybės sričių specialistas - istorikas, filologas, antropologas, etnografas, etnologas, muzikologas. Kadangi vienas asmuo vargu ar pajėgtų visa tai akumuliuoti, vadinasi, reikėtų grupės žmonių. Antra vertus, jei atskiri žmonės, kiekvienas su savo profesiniu išmanymu, imtųsi darbo, tai, žiūrėk, po kiek laiko rašinys jau būtų ne tik informacinio pažintinio pobūdžio apybraiža kaip šis, kurį siūlau pasiskaityti. Ir būtų jų ne vienas. Suvokdama savo ribotas galimybes, stokodama ir laiko, ir žinių, rašiau ne apie tai, kas nežinoma, o apie tai, kas žinoma, bet išbarstyta po įvairius šaltinius. Nenorėjau aimanuoti dėl to, ko netekome, o parodyti tai, ką dar išsaugojome. Suprantu, kad netgi tokių ketinimų turėdama, nesugebėjau išvengti netekties kartėlio. Žiūrėdama į daiktus realistiškai, vis dėlto nenorėčiau prarasti optimizmo ir tikiu, kad, suvokdami žmogaus savitumo svarbą, būdami vieni kitiems dėmesingi, pagarbūs ir atlaidūs, ištversime neištirpę dar ne vieną šimtmetį. Tam Lietuvoje buvo ir yra ypatingos sąlygos, nes čia per amžius egzistavo - susipynusios ir atskirai - įvairios kultūros. Gyvuodamos skyrium, jos tuo pačiu metu yra ir kartu - vienoje Lietuvos valstybėje, kurioje nuo amžių įprastas pakantumas ir pagarba vienų kitiems. Istorinės, etninės ir kalbinės šaknys Jau šeši šimtai metų Lietuvoje gyvena dvi tiurkų tautos - totoriai ir karaimai. Kalbos ir etnogenezės požiūriu jos priklauso seniausioms tiurkų gentims - kipčiakams. Šis etnonimas (kipčiak) pirmą kartą minimas istorinėse Centrinės Azijos kronikose I tūkstantmetyje pr. Kr. Antropologiškai senovės kipčiakai buvo labai artimi Sibiro čiabuviams dinlinams, kurie gyveno abiejuose Sajanų kalnų šlaituose, Tuvoje ir šiauriniame Gobio pakraštyje. V amžiuje pr. Kr. kipčiakai gyveno Vakarų Mongolijoje, o III amžiaus pr. Kr. pabaigoje juos nukariavo hunai. Nuo VI-VIII amžiaus, kai ima kurtis klajoklinės tiurkų imperijos, kipčiakų likimas glaudžiai susijęs su Vidurinės Azijos genčių istorija ir migracija. Viduramžiais kipčiakai ima vaidinti svarbų vaidmenį Rytų Europoje. Beje, Vakarų Europos istoriografai ir kalbininkai juos vadina kumanais, rusų mokslininkai - polovcais ar poloviečiais, o tiurkų literatūroje jie žinomi kipčiakų vardu. Sekdami paskui tiurkus ogūzus, kurie yra didžiausia tiurkų genčių grupė, X amžiuje kipčiakai persikėlė per Volgą ir išplito stepėse prie Juodosios jūros ir Šiaurės Kaukazo. Didžiulė teritorija, kurią kipčiakai (polovcai, kumanai) užėmė nuo vakarinių Tian Šanio šlaitų iki Dunojaus, XI-XV amžiuje vadinosi Dešt-e-Kipčiak (Kipčiakų stepės). Vientisos valstybės jie neturėjo, įvairių genčių junginiams vadovaudavo chanai. 1223 metais mongolų sutriuškinti Šiaurės Kaukaze, o vėliau - mūšyje prie Kalkos, kipčiakai suskilo į dvi šakas. Rytų kipčiakai įsiliejo į mongolų kariuomenę ir, asimiliavęsi su mongolais bei perdavę jiems savo kalbą, sudarė pagrindinę Aukso ordos gyventojų dalį. Šita Aukso ordos gyventojų dalis dar XIV amžiuje vadinosi kipčiakais ir vėliau davė pradžią totorių, kazachų, baškirų ir kt. tautoms, kalbančioms kipčiakų grupės kalbomis. Vakarų kipčiakai nukeliavo į Vengriją ir Bulgariją, ten susiliejo su vietiniais gyventojais, o dar viena kipčiakų dalis nusikėlė į Egiptą ir ilgainiui įkūrė mamliukų valstybę. Tiek šnekamoji, tiek rašomoji Aukso ordos kalba nebuvo vienalytė. Vienas ankstyviausių šnekamosios kipčiakų kalbos paminklų - tiurkų-arabų kalbų žodynas, 1245 metais parašytas Egipte ir 1894 metais Th. Houtsmos išleistas. Vakarinės Aukso ordos dalies literatūrinės kalbos paminklu laikytinas Egipte kipčiakų kalba parašytas ar perrašytas (su uigurų kalbos elementais) Kutbos poemos Hosrov ir Širin XIII amžiaus rankraštis, dabar saugomas Paryžiaus nacionalinėje bibliotekoje. 1958 metais jį išsamiai išnagrinėjo ir aprašė žymus orientalistas, tiurkologas, Lenkijos mokslų akademijos narys karaimas Ananjaszas Zajączkowskis. Tarp arabų kalba parašytų veikalų, kuriuose minimos viduramžių kipčiakų tarmės, reikia paminėti žinomo XI amžiaus Rytų enciklopedisto Mahmudo al Kašgario Tiurkų kalbų žodyną (Divanu lugat-it-tiurk). Jame pateikta 7500 žodžių, priskirtinų 25 tiurkų gentims. Iš jų 54 glosos pažymėtos kaip kipčiakų. Plačiausiai žinomas ir ypač vertingas XIII amžiaus pabaigos kipčiakų tarmių sąvadas - Codex Cumanicus. Kodeksą sudaro gramatinių paradigmų ir žodžių sąrašas lotynų, persų ir kumanų - t.y. kipčiakų kalbomis, kumanų-vokiečių kalbų vokabuliariumas, lotyniškų religinių prozos tekstų ir himnų vertimai į kumanų kalbą, kelios mįslės. Yra ir keli prierašai italų kalba, bet, matyt, padaryti vėlesnių Kodekso savininkų, kuriems rankraštis yra priklausęs. O priklausė jis Antonijui iš Finalės, Francesco Petrarca'i ir Šv. Morkaus katedrai Venecijoje. Manoma, kad Kodeksą surašė pranciškonai misionieriai 1303-1362 metais. Daugumas mokslininkų sutaria, kad Kodeksas - tai naujųjų Krymo ir Šiaurės Kaukazo kipčiakų - totorių, karaimų, kumykų, karačiajų, balkarų, baškirų, kazachų, kirgizų, karakalpakų, nogajų ir kt. kalbų istorinis pagrindas. Būtent šių tautų žmonės ir šiandien yra kipčiakų kalbos normų ir tradicijų paveldėtojai bei saugotojai. Visos šios tautos praeityje buvo glaudžiais giminystės ryšiais susijusios su kipčiakais ir šiandien yra jų palikuonės. Kipčiakai sudaro vieną stambiausių tiurkų etninių ir kalbinių bendrijų šaką. XX amžiaus viduryje pasaulyje buvo 35 tiurkų tautos (apie 70 mln. žmonių). Iš jų dešimt tautų (apie 15 mln. žmonių) priklauso kipčiakų grupei, vienuolika tautų - ogūzų grupei (37 mln. žmonių). Daugiausiai kipčiakų gyvena Vidurinėje Azijoje, Kinijoje, Kaukaze, Mongolijoje, Turkijoje ir kitur. 1934 metais Trakuose ir Panevėžyje dirbo prof. Corrado Gini vadovaujama Italijos antropologų ekspedicija. Tada buvo tiriami įvairaus amžiaus abiejų lyčių karaimai. Kraujo ir kitų antropologinių savybių tyrimų rezultatai buvo paskelbti 1936 metais Italijos žurnale Genus. Konstatuota, kad antropologiškai karaimai artimi čiuvašams, tiurkų tautai, kurios protėviais laikomi Pavolgio bulgarai, kadaise buvę giminingi chazarams. Lietuvos totoriai ir karaimai yra labiausiai nuo savo bendragenčių į Vakarus nutolę kipčiakų palikuonys. Jie atsidūrė čia 1397-1398 metais, kai Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas, kariaudamas su Aukso orda, perkėlė į Lietuvą apie 380 karaimų šeimų ir kelis tūkstančius totorių karių. Abi šios tautos iki šiol yra išsaugojusios savo tautinę savimonę. Sąvokų karaimai ir karaitai vartojimas Sąvoka "karaimas" vartojama tiek etninei, kalbinei, tautinei, tiek religinei priklausomybei pažymėti. Lietuvos karaimų atveju abi šios prasmės sutampa, nes Lietuvos karaimai yra kilę iš senųjų tiurkų genčių, VIII-X amžiuje įėjusių į galingos Chazarų valstybės sudėtį ir atverstų į karaizmą, t. y. karaimų tikėjimą. Religijos pavadinimas kilęs iš semitų kalbų žodžio kara, reiškiančio "skaityti", "garsinti" ir "studijuoti" Šv. Raštą, Senąjį Testamentą, būti jo šalininku, sekėju. Tos pačios kilmės yra ir žodis Koranas bei kari ("skaitantis Koraną"). Įvairiose pasaulio šalyse - Turkijoje, Egipte, Izraelyje, JAV - yra žmonių, išpažįstančių karaizmą, tačiau etniškai ir kalbiniu požiūriu priklausančių kitoms tautoms - graikų, žydų, arabų, rusų - ir kalbančių atitinkamai tomis kalbomis. Remdamiesi išpažįstamąja religija, t.y. viena iš šios sąvokos reikšmių, jie taip pat vadina save karaimais, tačiau Lietuvos karaimai savęs su jais netapatina, nes Lietuvos karaimai yra skirtingos etninės (kipčiakų) kilmės ir kalba karaimų kalba, priklausančia vakarų tiurkų kalbų kipčiakų grupei. Šie du elementai - etninė kilmė ir kalba - sudaro tautos tapatumo pagrindą. Pasaulyje yra daug atvejų, kai tą pačią religiją - islamą, katalikybę, protestantizmą, stačiatikybę, budizmą ir pan., išpažįsta įvairių tautų žmonės, tačiau tai nepanaikina jų tautiškumo. Mokslininkai, kurie rašo apie karaimus, kartais vadina juos karaitais ar karäerais. Kartais klaidingai manoma, kad žodžiai karaimas ir karaitas išreiškia skirtumą tarp tiurkų kilmės etninių karaimų ir karaizmo išpažinėjų, kurie yra kitokios, ne tiurkų, etninės kilmės. Tačiau iš tiesų abu šie žodžiai skirtumų tarp etniškumo ir religijos neišreiškia, nes jie tėra skirtingų kalbų gramatinės formos. Apskritai reikėtų pasakyti, kad literatūroje apie karaimus vartojamos sąvokos gerokai įvairuoja, sukelia nepageidaujamos painiavos, ir neįsigilinusį skaitytoją gali suklaidinti. Tiurkų kilmės etniniai karaimai, šiandien daugiausia gyvenantys Lietuvoje, Lenkijoje, Kryme, Ukrainoje ir Rusijoje (jie kartais dar vadinami Vakarų karaimais), patys save savo gimtąja kalba vadina karaj (daugiskaita - karajlar), tačiau, laikantis nusistovėjusios tradicijos, šiame leidinyje sąvoka "karaimas" vartojama tiek tautybei (etniškumui), tiek religijos išpažinėjui žymėti. Karaimų religijos pagrindai Karaimų religijos pamatas yra Šventasis Raštas - Senasis Testamentas (be vėlesnių papildymų) ir svarbiausia sudėtinė jo dalis Dekalogas. Ilgainiui buvo priimtos tik tos naujovės, kurios neprieštarauja Šv. Raštui, kaip ten ir parašyta: Nieko nepridursite prie to, ką jums įsakau, ir nieko iš to neatimsite, laikydamiesi Visagalio, Pono Dievo priesakų, kuriuos jums perduodu (Deuteronomium 4,2). Kristus ir Mahometas karaimų religijoje pripažįstami krikščionių ir musulmonų Pranašais. Pirmieji karaizmo išpažinėjai pasižymėjo dideliu paprastumu ir asketizmu. Religinės doktrinos pradmenys sutampa su principais, kuriuos esenai pripažino dar I amžiuje ir kurie formavosi prieš krikščionybę bei ankstyvosios krikščionybės laikais Artimųjų Rytų (Mezopotamijos) teritorijoje. Kaip atskira religija su savomis dogmomis, bažnytinėmis tradicijomis, sava dvasine hierarchija karaimų tikėjimas susiformavo VIII amžiuje Irake, valdant abasidų kalifui Abu Džafar al Mansurui. Karaimų religija atsirado kaip protestas prieš Šv. Rašto iškraipymus rašytiniais komentarais ir žodine tradicija. Jos pagrindėju, įstatymų ir taisyklių kūrėju laikomas Dovydo sūnus Ananas iš Basros (mirė 775 metais), kuris, panašiai kaip vėliau evangelikai, priekaištavo dėl Šv. Rašto iškraipymų: "...sumenkinote Dievo Žodį savo mokymais" (Mat 15,6). Jis taip pat nurodinėjo savo pasekėjams, kad šie nesiremtų jo nuomone, sektų Šv. Raštu ir interpretuotų jį pagal savo pačių išmanymą. Nepasikliauti religiniais autoritetais, aiškinančiais Šv. Raštą, nieko prie jo nepridurti, sekti tik tuo, kas ten parašyta ir interpretuoti individualiai, savarankiškai - tokia nuostata iki šiol remiasi karaimų religijos išpažinėjai. Karaimų tikėjimo principus ir teisės įstatymus vienas pirmųjų arabų kalba Egipte užrašė Abu Jusufas Jokūbas al-Kirkisani X amžiuje. Šis tikėjimas turi du pagrindinius ramsčius - Dešimt Dievo įsakymų (Dekalogą) ir Dešimt tikėjimo principų: 1. Visagalis Dievas Kūrėjas (Tieri Jaratuvču) yra amžinas. 2. Niekas neprilygsta Viešpaties vienybei ir galiai, ir žmogaus protas negali jų suvokti. 3. Visa, kas yra, nuo angelų ligi žemiausių būtybių, yra Viešpaties sukurta. 4. Dievo apvaizda globoja kiekvieną. 5. Aukščiausias Viešpats įkvėpė pranašo dvasią savo tarnui Mozei ir per jį suteikė mums Įstatymą. 6. Penkiaknygės ir joje esančių Dešimties Dievo įsakymų negalima nei keisti, nei papildyti. 7. Pranašai visuomet buvo įkvėpti Dieviškosios dvasios. 8. Viešpats atlygina ir baudžia kiekvieną pagal jo nuopelnus ir nusižengimus. 9. Mirusieji prisikels Paskutinio Teismo dieną. 10. Viešpats išgelbės pasaulį atsiųsdamas Mesiją iš Dovydo giminės. Karaimų tikėjimas pripažįsta, jog žmogaus siela nemirtinga ir gali gyventi atskirai nuo kūno. Taip pat pripažįstama Paskutinio Teismo diena ir tikima, kad į žemę ateis Mesijas, kuris išgelbės ją nuo vargų ir nelaimių. Kadangi karaimų religija formavosi labai mišrioje tautiniu ir religiniu atžvilgiu Irako teritorijoje, jos raidai didelės įtakos turėjo islamas, iš kurio buvo perimtos mutakalimų (mutakalimitų) ir mutazilitų religinės filosofinės dogmos bei hanifitų (Abu Hanifa) ritualinės teisinės krypties principai, pasižymintys tolerantiškumu skirtingoms etninėms kultūroms. Remiantis tomis kryptimis, buvo priimtas išprotavimo pagal analogiją principas (arab. kijas), taip pat visų tikinčiųjų pritarimo priimant sprendimus tais klausimais, į kuriuos Šv. Raštas nepateikia atsakymo, principas (arab. idžma) ir kt. Islamas turėjo įtakos ir karaimų religinės terminijos, kuri rėmėsi klasikine arabų kalba, formavimuisi. Iš islamo į karaimų tikėjimą yra perėjusi ir labai reikšminga Kurbano (Aukojimo) šventė, kuri švenčiama rudenį ir kurios metu paaukoto ėriuko mėsa paprastai būdavo išdalijama vargingiesiems bendruomenės nariams. Savo kalboje ir religinėje leksikoje karaimai išsaugojo ir prototiurkiškąją terminiją - aukščiausios dievybės Tieri, šamanizmo ir burtininkavimo pavadinimus, pavyzdžiui, žodį kam (šamanas). Kaip savo knygoje Karaimai Lenkijoje (Karaims in Poland, 1961) rašo tiurkologas Ananjaszas Zajączkowskis, pasikeitusiomis sąlygomis šia sąvoka vadinami "iššaukiantieji dvasias". Labai artimi kipčiakų religinei terminijai yra ir tokie iki šiol vartojami karaimų kulto žodžiai kaip jegiuv (šventas, geras namas) - katalikų bažnyčios pavadinimas, di - "tikėjimas", umma, ummie  - "tauta", chydž - "religinė šventė", kurban - "auka", kafur - "nešvarus; netikėlis", zieria - "kapinės" ir kt. Tai daugiausia persų ir arabų kilmės žodžiai. Be to, karaimų išpažįstama religija, nuo IX-X amžiaus funkcionuodama tiurkiškoje aplinkoje, yra įgavusi nemažai tos tautinės aplinkos papročių bruožų. Dažnai karaimų vartojama patarlė Adie - jarymy dinni ("Papročiai - pusė tikėjimo") rodo, kad tautos papročiai jiems yra svarbesni už religiją. Žinoma, kad tautinės kultūros elementai veikia kiekvieną religiją, jos apeigas ir liturgiją. Vienas ryškiausių pavyzdžių - katalikų religija, kurios liturgija, pamaldų giesmių melodijos Libane, Lietuvoje, Kinijoje, Prancūzijoje, Lenkijoje smarkiai skiriasi. Pavyzdžiui, Lietuvoje jos remiasi lietuviškų dainų, o Libane - arabų melodika. Karaimų apeigose yra nemažai islamiškų elementų, kuriuos nurodo visi karaimų kilmės tiurkologai. Tačiau rašytiniuose šaltiniuose šie bruožai paprastai neužfiksuoti, ir todėl mokslininkai, rašę apie karaimų religiją, jų nagrinėti negalėjo, o kai kurie ir sąmoningai ignoravo. VIII amžiuje karaizmo centras persikėlė iš Bagdado į Jeruzalę, ten buvo pastatyta pirmoji karaimų šventovė - kenesa, VIII-X amžiuje šis tikėjimas per misionierius paplito Sirijoje, Egipte, Palestinoje, Bizantijoje, Persijoje, Šiaurės Afrikoje ir kitur. Karaimų veiklą Jeruzalėje ėmus persekioti, judėjimas persikėlė į Konstantinopolį. Ten jis XII-XIII amžiuje išgyveno savo aukso amžių. Chazarų kaganatas, apėmęs pietines šiandieninės Rusijos teritorijas ir IX amžiuje pasiekęs galybės viršūnę, garsėjo savo religiniu tolerantiškumu. Karaizmo misionieriai, kaganatą pasiekę VIII-X amžiuje, atvertė į savo tikėjimą dalį tiurkų genčių (chazarų, kipčiakų-kumanų, arba polovcų, ir kt.), gyvenusių pietinėse Rusijos stepėse ir Kryme. Bendra religija ir kalba šias gentis ilgainiui suvienijo į tautą, ir religijos pavadinimas virto etnonimu. Tų genčių palikuonys ir yra dabartiniai Lietuvos karaimai. Krymo, Galičo-Lucko ir Lietuvos karaimai, kuriuos vienija kilmė, praeitis, bendra religija, kalba (su tarmėmis), dvasinė bei medžiaginė kultūra, sudaro vieną tautą. Įrodinėdamas chazarišką karaimų kilmę ir drauge patvirtindamas, kad karaimai kartu su kitomis tautomis yra chazarų kultūros paveldėtojai, Zajączkowskis savo nuomonę argumentuoja karaimų leksikos pavyzdžiais - dienų pavadinimais, religiniais terminais ir pan. Pavyzdžiui, sekmadienio ir pirmadienio karaimiški pavadinimai - jechkiu ("šventa diena") ir jechbaškiu ("po šventos dienos") yra tiurkiškos kilmės, o penktadienio pavadinimas baraski - graikiškos-bizantiškos kilmės (plg. paraski, paraskebi). Bet kuriuo atveju, savo chazariškos kilmės suvokimas, kaip pažymi ne vienas tyrinėtojas, šiandien neabejotinai sudaro vieną iš sudėtinių karaimų tautinės savimonės dalių. Kol Krymas buvo savarankiškas teritorinis ir administracinis vienetas, priklausęs chanų Girėjų dinastijai, tol ten gyvenantiems karaimams nekildavo klausimo dėl jų religijos statuso ir savarankiškumo. Tačiau XVIII amžiuje Krymą prijungus prie Rusijos, ši problema atsirado. Lygiai tokia pat problema iškilo ir LDK karaimams po trečiojo Lietuvos-Lenkijos valstybės (Žečpospolitos) padalijimo, kada Lietuva ir dalis Lenkijos tapo vakarinėmis Rusijos gubernijomis. XIX amžiuje Kryme, o vėliau atskirai ir Trakuose, buvo įvesta hachano - religinio ir pasaulietinio karaimų bendruomenės vadovo - institucija kartu su jam pavaldžiu patariamuoju organu - dvasine valdyba ( hachanas buvo prisaikdintas ir valdyba Trakuose pradėjo veikti tik 1869 metais). Tuo iš dalies buvo pratęsta hierarchinė Lietuvos Didžiosios Kunigaikštystės Karaimų Bažnyčios (religijos) nepriklausomybė. Aukščiausias hierarchas (hachanas) yra Karaimų Bažnyčios galva, anksčiau buvęs ir religiniu, ir pasaulietiniu bendruomenės vadovu bei dvasinės valdybos pirmininku. Aukščiausiojo dvasininko ir dvasinės valdybos pirmininko (hachano) pavaduotojas bei sekretoriato vadovas yra vyresnysis dvasininkas (ullu hazzan). Dvasininkas, atitinkantis Romos katalikų parapijos klebono rangą, yra hazzanas. Pagrindinė jo funkcija - patenkinti religinius savo bendruomenės (džymat) poreikius. 1927 metais atkūrus Trakuose hachano pareigybę ir juo išrinkus nuo 1920 metų Stambule gyvenusį Chadži Seraja Chan Šapšalą (1873-1961), garsų orientalistą, buvusį Krymo hachaną, buvo paskelbta Lietuvos-Lenkijos karaimų autokefalija. 1936 metais buvo priimtas įstatymas, reguliuojantis teisinę karaimų religinės bendruomenės padėtį tuometinėje Lenkijoje. Vadovaudamasi valstybės nurodymu ir būdama jai atskaitinga, Dvasinė valdyba tvarkė metrikaciją. Seraja Šapšalas buvo paskutinis aukščiausias karaimų hierarchas - hachanas. 1940 metais, užgriuvus sovietinei okupacijai, o vėliau dar sykį ir 1945 metais jis buvo priverstas šių pareigų atsisakyti, nors karaimų sąmonėje liko hachanu iki pat savo mirties. (Palaidotas Vilniaus karaimų kapinėse.) Paskutinis karaimų vyresnysis dvasininkas - ullu hazzanas buvo Simonas Firkovičius, šias pareigas ėjęs nuo išrinkimo dienos 1920 metais iki mirties. Mirė Firkovičius 1982 metais. Palaidotas Trakuose, kur visą gyvenimą ir praleido. Paskutinis Vilniaus parapijos dvasininkas Rafalas Abkovičius pasitraukė po karo į Lenkiją, kur 1992 metais, sulaukęs 92 metų amžiaus, ir mirė. Palaidotas Varšuvoje. Nauji Lietuvos karaimų religinės bendruomenės (Lietuvanyn Karaj džymaty) įstatai buvo priimti 1992 metų balandžio 4 dieną, o Lietuvos Respublikos vyriausybės 1992 metų liepos 30 dienos potvarkiu, karaimų bendruomenei, kaip nuo XIV amžiaus pabaigos Lietuvoje egzistavusios karaimų religinės bendruomenės teisių perėmėjai, suteiktos juridinio asmens teisės ir nustatyta jos buveinė Vilniuje. Karaimai meldžiasi bažnyčiose, kurios turi šventovės reikšmę ir vadinamos kenesomis (arabiškai kanisa - bažnyčia). Musulmonai šiuo žodžiu vadina visas nemusulmoniškas šventoves. Kenesoje altorius yra pietų pusėje (laidojama, beje, taip pat veidu į pietus). Kenesos sienos ir lubos paprastai dekoruojamos geometriniais ir augaliniais ornamentais, nes karaizmas draudžia dailėje vaizduoti žmones ir gyvulius, grindys išklojamos kilimais, langai puošiami vitražais. Kaip ir kitose Rytų religijų šventovėse, vyrai ir moterys meldžiasi atskirai. Kenesoje visiems privalu turėti galvos apdangalą, kurio forma nėra griežtai nustatyta. Seniausia Lietuvos kenesa yra Trakuose, Karaimų g. 30. Pirmoji kenesa čia buvo pastatyta dar XV amžiuje, nes kiekviena bendruomenė privalėjo turėti šventovę. Kadangi pastatas, kaip ir dabar, buvo medinis, jis ne kartą buvo sudegęs. Po paskutinio 1824 metų gaisro ketinta pasistatyti mūrinę kenesą, bet dėl lėšų stygiaus vėl buvo pastatyta medinė. Kaip galima spręsti iš susirašinėjimo šiuo klausimu, XIX amžiaus pabaigoje-XX pradžioje pastatas buvo rekonstruotas pagal architekto Michailo Prozorovo projektą (beje, jis buvo parengęs ir Trakų pilies rekonstrukcijos projektą). Nors Trakų kenesa kelis kartus buvo remontuota ir interjeras perdažytas, dabartinis jos pavidalas atitinka paskutinės rekonstrukcijos projektą. Šiais metais, rengiantis totorių ir karaimų įsikūrimo Lietuvoje 600-osioms metinėms, Trakų kenesa pirmą kartą po karo restauruota. Panevėžyje, Sodų gatvėje, buvusi kenesa buvo remontuota 1938-1939 metais. Tada ji buvo praplatinta ir paaukštinta. Dalį lėšų remontui skyrė Lietuvos Respublikos švietimo ministerijos Kultūros departamentas, kitą dalį paaukojo vietos ir užsienio karaimai. Deja, 1970 metais Panevėžio kenesa buvo nugriauta. Dabar ją teprimena paminklinis akmuo, kurį savo lėšomis 1995 metais pastatė miesto savivaldybė. Naujausia Lietuvoje yra Vilniaus kenesa. Jos statyba pagal architekto Michailo Prozorovo projektą buvo pradėta 1911 metais. Tai turėjo būti mūrinis maurų stiliaus statinys, panašus į Kijevo kenesą. Tų pačių metų spalio 30 dieną buvo pašventintas kertinis akmuo, o į kenesos fasadą įsiremianti Vilniaus Žvėryno rajono gatvė miesto savivaldybės sprendimu buvo pavadinta Karaimų gatve. Statyba vyko gana sparčiai; po dvejų metų iškilo sienos ir buvo uždengtas stogas. Žurnalas Karaimskoje slovo išspausdino tokią žinutę: "Pagaliau visu gražumu pasirodė karaimų kenesa. Tik gaila, kad dėl lėšų stokos vidaus apdailos darbai atidedami." Tačiau jie buvo atidėti ne tik dėl lėšų stokos, bet ir dėl prasidėjusio Pirmojo pasaulinio karo. Darbai buvo atnaujinti 1921 metais, ir po dvejų metų, 1923 metų rugsėjo 9 dieną, kenesa buvo pašventinta. Ceremoniją atliko tuo metu Vilniaus karaimų religinės bendruomenės vyresniojo dvasininko pareigas ėjęs Feliksas Maleckis. Brolių Lopatto labdaringos veiklos dėka šalia kenesos tais pačiais metais išaugo bendruomenės namai, kuriuose rinkdavosi jaunimas, vykdavo paskaitos, susirinkimai, veikė religinė mokykla, gyveno dvasininkas. 1949 metais Religinių kultų tarybos prie buvusios SSSR Ministrų tarybos sprendimu Vilniaus kenesa buvo uždaryta, nes, anot protokolo, "tikinčiųjų skaičius tėra vos 15 žmonių ir nėra dvasininko". Tačiau iš tiesų tuo metu Vilniuje gyveno per 200 karaimų, o dvasininko pareigas ėjo Jėzefas Zajączkowskis. Be to, Vilniuje gyveno ir aukščiausias karaimų dvasinis hierarchas Chadži Seraja Chan Šapšalas, kuris, kaip jau minėta, buvo priverstas atsisakyti dvasininko rango. Per tuos 40 metų, kai kenesa buvo nacionalizuota, joje iš pradžių buvo įsikūręs kažkoks trestas, vėliau - geodezijos tarnybos archyvas, gyveno žmonės (horizontalia perdanga įrengus du aukštus, atsirado net du butai). Vilniaus kenesa vėl tapo karaimų religinės bendruomenės (iš pradžių Lietuvos kultūros fondo) nuosavybe po Lietuvos nepriklausomybės atkūrimo, 1993 metų spalio 14 dieną. Po penkerius metus trukusio remonto, minint šventovės pastatymo 70-metį, ji vėl buvo pašventinta. Šį kartą ceremoniją atliko Lietuvos karaimų religinės bendruomenės pirmininkas ir vyresnysis dvasininkas Mykolas Firkovičius, kuris, beje, organizavo visus remonto darbus, šiam tikslui telkė ir skatino žmones. Šventinimo ceremonijoje dalyvavo Vilniaus miesto valdžia ir visuomenė, Turkijos ambasadorius Lietuvoje p. Erkanas Gezeras, kiti diplomatai, karaimų bendruomenė ir kenesos remontą atlikę meistrai. Taigi šiuo metu Lietuvoje veikia dvi karaimų kenesos - Trakuose ir Vilniuje, nors anksčiau jų būta dar Biržuose, Naujamiestyje ir Panevėžyje. Karaimų kenesų pastatų dar yra išlikę Kryme ir Ukrainos miestuose - Simferopolyje, Bachčisarajuje, Odesoje, Kijeve. Kenesų buvo taip pat Lucke ir Galiče. Pati didžiausia ir gražiausia kenesa, turėjusi katedros paskirtį, yra išlikusi Eupatorijoje. Dabar tame pastate įsikūrusi Krymo karaimų dvasinė valdyba. Kenesa karaimams turi šventovės prasmę. Ši sąvoka karaimų teologų vartojama jau nuo VIII amžiaus, ir todėl neteisinga vadinti kenesą "maldos namais". Lietuvoje, kur karaimų bendruomenė niekada nėra buvusi gausi, kenesa buvo ir dvasinio gyvenimo centras. Tiek Trakuose, tiek Vilniuje ir Panevėžyje šalia kenesų buvo ir bendruomenės namai, kuriuose veikė religinės ir kalbos mokyklos, būdavo rengiami susirinkimai, vakarai, viešos paskaitos, šventės, saviveiklos vaidinimai, veikė moterų klubai, gyveno dvasininkai. Visi šie namai išlikę, tačiau tik Trakuose savivaldybė juos grąžino bendruomenei. Karaimų liturgija, panašiai kaip ir krikščioniškoji, remiasi Dovydo psalmėmis ir jų pagrindu karaimų teologų bei poetų sukurtomis giesmėmis ir himnais. Aukštinamas neturtingumas ir gailestingumas. Pamaldose, be bažnytinės hebrajų kalbos, vartojama ir karaimų kalba, kuri liturgijoje buvo pradėta vartoti gana seniai, nes besimeldžiantys turi suprasti maldų turinį. Biblija į karaimų kalbą buvo išversta XI-XII amžiuje, o pirmoji karaimų maldaknygė išspausdinta Venecijoje 1528 metais. Karaimai yra bene vienintelė tiurkų tauta, vartojanti liturgijoje ir gimtąją kalbą (dauguma tiurkų, išpažįstančių islamą, meldžiasi arabiškai). Trakų karaimai nuo XIX amžiaus pabaigos naudojosi Vilniuje išleistomis Felikso Maleckio redaguotomis maldaknygėmis, kurios susideda iš keturių knygų: l) Kasdieninės ir šeštadienio maldos, 2) Šventinės maldos, 3) Nuodėmių atleidimo dienos maldos, 4) Apeiginės maldos. Atskirai karaimų kalba 1890 ir 1900 metais buvo išleistos dvi to paties autoriaus maldų knygos, o 1889 metais - Zacharijaus Mickevičiaus ir Elijašo Rajecko parengta Senojo Testamento Pradžios knyga. Melstis galima visada bet kuriuo paros metu, bet, kaip rašo Ananjaszas Zajączkowskis, tikybos mokytojai yra nustatę tam tikrą maldų tvarką: iš ryto, saulei patekėjus, turi būti kalbama rytinė malda tanbyla koltchasy, o vakare, saulei nusileidus - vakarinė malda igir koltchasy. Šeštadieniais, jaunam mėnuliui patekėjus (mėnesio pradžia - Janhyj arba Janhy Aj) ir per metines šventes rytinių pamaldų metu kalbamos papildomos maldos. Be šių maldų, kiekvienas tikintysis dar turi kalbėti progines maldas - prieš miegą, prieš valgį ir po valgio, prieš kelionę ir pan. Būtent tokias progines maldas į vieną rinkinį Koltchalar buvo sudėjęs ir 1935 metais išleidęs vyresnysis dvasininkas Simonas Firkovičius. 1993 metais Mykolas Firkovičius išleido papildytą kasdieninių ir proginių maldų rinkinį Karaj koltchalary (Karaimų maldos). Jis taip pat išleido psalmių knygą David Bijni Machtav Čozmachlary (Karaliaus Dovydo šlovinimo himnai. Psalmės, 1994), kurios, kaip minėta, sudaro karaimų liturgijos pagrindą. Melstis karaimams galima ir po vieną, atskirai, ir grupėn susirinkus, dažniausiai kenesoje, kada labiau nusiteikiama maldoms. Tiek vienu, tiek kitu atveju pamaldoms būtina pasiruošti - švariai nusiprausti ir tvarkingai apsirengti. Be to, prieš maldą patartina nepersivalgyti (ryto maldą geriausia sukalbėti prieš valgį), nevartoti alkoholio. Į Viešpaties namus reikia įžengti nuolankiai nusiteikus, susikaupus, su Viešpaties meile širdy. Maldos vertingumas priklauso ne nuo žodžių kiekio, o nuo jausmų gilumo, dievobaimingumo ir tikėjimo, nuo pasiryžimo atgailauti ir atleisti kitiems. Tokie reikalavimai maldoms keliami ir išminčiaus Ekleziasto knygoje. Kenesoje per pamaldas negalima šnekėtis, vaikščioti iš vietos į vietą, drumsti ramybę. Meldžiamasi veidu į pietus, taip, kaip nukreiptas kenesoje ir altorius. Pamaldų metu aukojamos maldos pagal savo turinį skirstomos į Viešpaties šlovinimo, padėkos, atgailos, meldimo ir tikėjimo išpažinimo. Išpažintis yra grupinė, atliekama kenesoje gimtąja kalba, vadovaujant dvasininkui ir kartojant paskui jį atgailos žodžius. Pamaldų pabaigoje meldžiamasi be žodžių - tik krutinant lūpas. Tai Širdies malda, kaip, anot I Karalių knygos (l.l0 - l3), meldėsi Ana, pranašo Samuelio motina. Metinėms šventėms nustatyti karaimai turi atskirą Mėnulio kalendorių, pagal kurį metus sudaro 354 dienos 8 valandos ir 48 minutės. Kad laiko skaičiavimas nesiskirtų nuo Saulės kalendoriaus, jis suskirstytas į 19 metų ciklą (Mėnulio ratas), kuriame yra 12 normalių metų ir 7 keliamieji metai su tryliktuoju papildomu mėnesiu. Mėnuo susideda arba iš 29 dienų (nepilnas mėnuo), arba iš 30 (pilnas). (Ketverių pastarųjų metų kalendorius šiame leidinyje pridedamas atskirai.) Karaimai švenčia šeštadienį, jauno mėnulio dieną (kiekvieno mėnesio pirmąją dieną), metines šventes ir pasninkus. Karaimų metų pradžia Jyl bašy yra pirmojo pavasario mėnesio Artarych-aj pirmąją dieną. Ji minima pamaldomis kenesoje, namie - šventiškais pietumis. Pirmoji metų šventė - Tymbyl chydžy (Velykos). Ji prasideda 15-ąją pirmojo mėnesio Artarych-aj dieną ir trunka savaitę. Ypač reikšminga pirmoji ir paskutinioji šios šventės dienos bei tos savaitės šeštadienis ir sekmadienis. Per Velykų pamaldas giedamos nustatytos šventinės giesmės. Pirmos maldos kenesoje aukojamos šventės išvakarėse. Po pamaldų prie šventinio stalo susėdusi šeima klausosi ištraukų iš Biblijos. Biblija skaitoma 15-20 minučių, paskui pašventinamos Dievo dovanos: vynas ir specialiai ta proga iškepti apskriti paplotėliai - tymbyl. Pagrindinis velykinės vakarienės patiekalas, be kiaušinių, yra šišlik (avienos arba veršienos kepsnys, kuris anksčiau būdavo kepamas krosnyje ant iešmo, karaimiškai vadinamo šiš). Dar patiekiami apkepas ir tortas, graikiški riešutai su medumi, džiovintų vaisių kompotas. Kadaise tradicinis tos šventės vaikų žaidimas buvo riešutų ridenimas: eilute išrikiuotus riešutus reikėdavo numušti ridenant dramblio kaulo ar metalo rutulį. Laimėdavo tas, kas daugiau riešutų eilučių suardydavo. Velykų savaitę įprasta lankyti draugus ir gimines ir kiekvienuose namuose paragauti tymbylo, nes paprastai kiekvienos šeimininkės paplotėlių skonis vis kitoks. Tymbylo tešlai užminkyti reikia sviesto ir grietinėlės arba sviesto ir kiaušinių, o jų kepimas - tai savotiškas ritualas, kuriame dalyvauja visa šeima. Velykų sekmadienis vadinamas San bašy (Skaičiavimo pradžia), ir nuo jo pradedamos skaičiuoti septynios savaitės iki kitos reikšmingos šventės - Aftalar chydžy (Sekminės). Ši šventė visada būna sekmadienį - penkiasdešimtąją dieną po Velykų sekmadienio. Kenesoje per pamaldas rečituojami Dešimt Dievo įsakymų, o namie valgomas ypatingas patiekalas katlama - septynių sluoksnių varškės pyragas (keturi sluoksniai tešlos, trys - varškės). Septyni sluoksniai simbolizuoja septynias nuo Velykų praėjusias savaites. Po Sekminių būdavo galima maudytis ežere. Ruduo prasideda švente, vadinama Byrhy kiuniu. (Trimitų diena), kuri švenčiama septintojo mėnesio Ajrychsy-aj (rugsėjis-spalis) pirmąją dieną. Pamaldos skirtos susikaupti ir pasiruošti po dešimties dienų ateisiantiems atlaidams. Tada namie kepamas specialus apvalus saldus pyragas, turintis ženklinti sėkmę ateityje. Dešimtoji to paties mėnesio diena yra vadinama Bošatlych kiuniu (Atgailos ir atleidimo diena). Tą dieną nuo pat ryto iki sutemų pasninkaujama ir meldžiamasi kenesoje, meldžiant Viešpatį atleisti nuodėmes. Išpažintis yra visuotinė, niekas savo nuodėmių garsiai neskelbia, nes niekas, net aukščiausias dvasininkas, nėra įgaliotas atleisti. Nuodėmes atleisti gali tik Viešpats. Jeigu trokštame, kad būtų atleista mums, patys taip pat turime atleisti savo artimiesiems už padarytas skriaudas. Prieš pamaldas atsiprašoma kiekvieno artimo ar pažįstamo asmens, o motinos ir tėvo prašoma atleisti atskirai. Dvasininkas prašo atleidimo visos bendruomenės. Po pamaldų kiekvienas kreipiasi į kitą, linkėdamas: Oručujuz kabul bolhej (Tebūnie priimtas jūsų pasninkas, t. y. tegul Aukščiausiasis atsižvelgia į jūsų pasninką ir atleidžia). Po pamaldų namie valgoma soti vakarienė, kurios pagrindiniai patiekalai paprastai būna kepsnys ir saldumynai. Paskutinė metų šventė - Alačych chydžy (Verbų šventė), švenčiama aštuonias dienas, pradedant penkioliktąja to paties Ajrychsy-aj mėnesio diena. Svarbiausios yra pirmoji ir paskutinė šventės dienos. Dažniausiai ši šventė būna rugsėjo pabaigoje-spalio pradžioje, kai derliaus nuėmimo darbai jau baigti. Todėl ji džiaugsminga ir linksma. Be tradicinių maldų, šiai šventei paminėti kepami įvairūs saldūs patiekalai su vaisiais. Svarbų vaidmenį karaimų kulto apeigose vaidina pasninkai - oručlar. Nors jų pradžią ir pabaigą žymi maldos, tačiau turinys yra veikiau apeiginis. Burunhu oruč (Pirmasis pasninkas), arba Avuz jabar (Burnos užčiaupimas, uždarymas, gavėnios pradžia), yra kartu ir Vėlinės. Po pamaldų kenesoje už visus mirusiuosius visa bendruomenė (džymat) eina į senąsias Trakų kapines, kur prie seniausio kapo vyresnysis dvasininkas gieda specialią raudą syjyt jyry už vėles mirusiųjų per 1710 metais siautusį marą. Šią raudą 1714 metais parašė Saliamonas Trakietis. Paskui visi skirstosi prie savo artimųjų kapų ir meldžiasi už kiekvieno vėlę atskirai. Pasninkaujama iki vidurdienio. Dešimt dienų prieš gavėnios pabaigą nevalgoma mėsos, ir tas laikas vadinamas On kiu-ara (Dešimt dienų). Trys dienos prieš pasibaigiant gavėniai, septintąją penktojo mėnesio Ulah-aj dieną, yra Ortančy oruč (Vidurinysis pasninkas). Per tris paskutiniąsias gavėnios dienas - Ąč kiu-ara (Trys dienos) - nevalgoma mėsa ir pasninkaujama iki vidurdienio. Gavėnia trunka visą mėnesį (per ją negalima kelti vestuvių ar kaip kitaip linksmintis) ir baigiasi paprastai dešimtąją penktojo mėnesio Ulah-aj dieną - Avuz ačar (Burnos atvėrimas), arba Kurban (Aukojimo diena). Tą dieną pasninkaujama iki vidurdienio, kol meldžiamasi kenesoje. Po pamaldų anksčiau būdavo aukojama avis, ir jos mėsa išdalijama vargingiesiems bendruomenės nariams. Nuo šios dienos gavėnia baigiasi, vėl galima linksmintis, šokti, kelti puotas ir vestuves. Karaimų religinė tradicija Lietuvoje net sovietmečiu nebuvo nutrūkusi, nes Trakuose visą laiką veikė vienintelė Europoje kenesa, gyveno karaimų vyresnysis dvasininkas Simonas Firkovičius (1897-1982). Pokariu jis yra sutuokęs visus karaimų jaunavedžius, palaiminęs visus naujagimius, su malda palydėjęs į kapus visus Trakų ir Vilniaus amžinybėn išėjusius karaimus (karaimai turi savo kapines Trakuose, Vilniuje ir Naujamiestyje prie Panevėžio). Po Firkovičiaus mirties dvasininko pareigas Trakuose kurį laiką ėjo Romualdas Lavrinovičius, o pastarajam mirus bendruomenė buvo likusi be oficialaus ganytojo. Dabar Lietuvos karaimų religinės bendruomenės pirmininkas ir vyresnysis dvasininkas yra Mykolas Firkovičius, išrinktas 1992 metų balandžio 4 dieną (karaimų dvasininkai yra renkami). Be to, yra trys teritoriniai įgaliotiniai Trakuose, Vilniuje ir Panevėžyje. Visi Lietuvos gyventojai karaimai yra religinės bendruomenės nariai. Karaimų religijos ypatumų studijomis pastaruoju metu yra susidomėjęs Helsinkio universiteto Azijos ir Afrikos departamento vedėjas profesorius Tapanis Harviainenas, jau paskelbęs ta tema kelis straipsnius konferencijose, periodikoje bei interneto tinkle. Karaimų kalba ir jos tyrimai Karaimų kalba - tiurkų šeimos Vakarų kipčiakų grupės kalba. Kipčiakų kalbų grupei taip pat priklauso Šiaurės Kaukaze vartojamos karačiajų-balkarų ir kumykų kalbos bei Krymo totorių kalba. Iš senųjų dabar jau nebevartojamų tiurkų šeimos kalbų karaimų kalbai artimiausia buvo polovcų, arba kumanų, kalba. Karaimų kalba, anot Ananjaszo Zajączkowskio, yra jų chazariškos ir kumaniškos (kipčiakiškos) kilmės įrodymas. Šiandien karaimiškai Lietuvoje kalba daugiausia vyresniosios kartos žmonės, ir ja kalbančių, deja, nuolat mažėja, tačiau karaimų kalbos vartojimas ne tik buityje, bet ir liturgijoje neabejotinai bus nulėmęs tai, kad ši kalba išsaugojo savo turtingumą bei savitumą ir apskritai išliko. Yra pagrindo manyti, kad karaimų kalba susiformavo IX-X amžiuje Chazarų kaganate gyvenusių tiurkų genčių (chazarų, kipčiakų-kumanų, arba polovcų) kalbų pagrindu. Priėmusios karaimų tikėjimą, bendros religijos ir kalbos vienijamos, šios gentys ir sudarė karaimų tautą. Kadangi karaimai per amžius gyveno gana nutolusiose viena nuo kitos teritorijose, jų kalba neįgavo bendratautinės (vadinamosios bendrinės kalbos) formos, ir todėl sąvoka "karaimų kalba" paprastai apima tris jos dialektus - Trakų, Galičo-Lucko ir Krymo, kurie skiriasi fonetinėmis, gramatinėmis ir žodyno ypatybėmis. Labiausiai skiriasi smarkokai asimiliavęsis Krymo karaimų dialektas, nes Krymo pusiasalyje gyvenę karaimai patyrė stiprią giminingos Krymo totorių bei kitų šalia gyvavusių tiurkų šeimos ogūzų grupei priklausančių kalbų (pvz., turkų) įtaką. Trakų ir Galičo-Lucko dialektai, išskyrus kai kurias fonetines ypatybes, yra vienas kitam gana artimi. Iki mūsų dienų Lietuvoje išsaugota karaimų kalba, t. y. Trakų dialektas, gerai išlaikė specifines savo sandaros ypatybes ir daug senų tiurkiškų žodžių, kuriuos kitos tiurkų kalbos jau yra praradusios. Karaimų kalbos žodyno bei kitų kalbos reiškinių archaiškumą ir santykinį grynumą, anot Vilniaus universiteto docentės Reginos Venckutės, labiausiai lėmė tai, kad, gyvuodama visai kitokios sandaros svetimų kalbų (slavų ir lietuvių) apsupta, atskilusi nuo savo tiurkiškojo kamieno, karaimų kalba, neturėdama sąlyčio su giminingomis tiurkų kalbomis, nepatyrė jose vykstančių pokyčių įtakos ir, savarankiškai kisdama, tarsi užsikonservavo. Antra vertus, nors funkcionuodama svetimkalbėje aplinkoje karaimų kalba išsaugojo, kaip minėta, archaišką tiurkų kalbų leksiką, tačiau neišvengė negiminingų kalbų poveikio. Iš lietuvių kalbos Trakų karaimai yra perėmę tokius žodžius kaip kupra (liet. kupra), lupa (liet. lūpa), nors ir yra tą patį reiškiantis karaimiškas žodis - ėri, našta (liet. našta), nešuliµ (liet. nešulys), glėbiµ (liet. glėbys), nors šiai sąvokai reikšti irgi yra išlikęs savas žodis kučach, šukia (liet. šukė), rutuliµ (liet. rutulys), tikri (liet. tikras), varškia (liet. varškė) ir kt. Skoliniai, kaip teisingai pastebi Venckutė, yra prisitaikę ne tik fonetiškai, bet ir morfologiškai, pvz., veiksmažodžiai, sudaryti iš pasiskolinto žodžio bendraties ir modalinio veiksmažodžio, pvz., siul-ė-a (siūlo), pal-ė-a (liet. rūko, iš lenk. pali¢) ir pan. Kaip ir visos tiurkų kalbos, karaimų kalba yra tipiška agliutinacinė kalba, kurios gramatinė sandara gerokai skiriasi nuo fleksinio tipo indoeuropiečių kalbų sandaros. Agliutinacinėse kalbose žodžiai ir jų formos daromi prie nekintamų kamienų pridedant vienareikšmius standartinius darybinius ir kaitybinius afiksus, kurie niekada nesusilieja nei su kamienu, nei vienas su kitu. Dėl to agliutinacinių kalbų žodžio sandara yra paprasta ir aiškiai atsekama. Sakykime, sudarant daiktavardžių linksnių formas, kaitybiniai afiksai išdėstomi skaičiaus, priklausomybės, linksnio seka, pvz.: kiu-liar-imiČ-ni - "mūsų dienų", kur kiu yra daiktavardžio šaknis, -liar - daugiskaitos rodiklis (afiksas), -imiČ - priklausomybės rodiklis ("mūsų"), -ni - linksnio rodiklis. Kaip ir daugeliui kitų tiurkų kalbų, karaimų kalbai būdinga balsių harmonija - fonetikos reiškinys, reikalaujantis, kad tame pačiame žodyje ar žodžio formoje būtų vieno tipo balsiai - arba tik užpakalinės, arba tik priešakinės eilės; arba tik lūpiniai, arba tik nelūpiniai, pvz., kadangi žodžio baš - "galva" balsis a yra užpakalinės eilės, tai prie jo pritaikomas ir daugiskaitos afikso -lar balsis: bašlar - "galvos" (abu balsiai užpakalinės eilės), tačiau kadangi žodžio kiu - "diena" balsis u yra priešakinės artikuliacijos (tariamas [u]), tai ir jo daugiskaitos formos afiksas negali būti -lar (su užpakalinės eilės balsiu), bet turi būti -liar: kiuliar - "dienos"; taigi abu balsiai šioje formoje yra priešakinės artikuliacijos. Karaimų kalbos kirtis dažniausiai yra pastovus: paprastai kirčiuojamas paskutinis žodžio skiemuo, pvz., kanatly - "sparnuotas", Tieri - "Dievas", Jaratuvču - "Sutvėrėjas", "Kūrėjas" ir pan. Fiksuota kirčio vieta karaimų kalba ryškiai skiriasi nuo lietuvių kalbos, kuri turi laisvą kirtį (kirtis gali būti bet kuriame skiemenyje). Šiame šimtmetyje karaimų kalba daugiausia buvo vartojama buityje, liturgijoje bei per religines ir buitines apeigas, tačiau ji turi ir gana seną rašytinę tradiciją, davusią ne vieną vertingą rašytinį šaltinį. Kadangi karaimų kalbos fonetika, gramatika ir leksika yra išsaugojusios daug archaiškų tiurkų kalbų ypatybių, ji sulaukė ir gana didelio įvairių kraštų mokslininkų tiurkologų dėmesio. Žinomas rusų tiurkologas Nikolajus Baskakovas įvadiniame Karaimų-rusų-lenkų žodyno (1974) straipsnyje rašo: Karaimų kalbos ypatybės leidžia manyti, kad karaimai iš pradžių priklausė tokių genčių kaip hunai, bulgarai-chazarai, uzo-pečenegai, o tik vėliau kipčiakų-polovcų gentinei sąjungai, kurioje vyravo kipčiakų kalba ir kurios pagrindinius bruožus karaimai išsaugojo dabartiniuose savo dialektuose. Pirmosios žinios apie karaimų kalbą Europoje pasirodė XVII amžiuje, kai, plintant reformacijai, imta domėtis Orientu, ypač Senovės Rytų ir Artimųjų Rytų musulmoniškuoju pasauliu. Jau XVI-XVII amžiuje vokiečių orientalistas pastorius Buxtorfas (mirė 1629 metais Bazelyje) pateikia bene pirmąją žinutę, kad Krymo karaimai Senąjį Testamentą skaito turkų kalba: "In der Stadt Theodosia aber wohnen 1200 Karaeer..... in TŽrkischer Sprache lesen..." (cit. iš Ananjaszo Zajączkowskio Karaims in Poland). XVII amžiaus pabaigoje, 1690 metais, Upsalos (Švedija) universiteto profesorius Gustavas Peringeris (1651-1710) savo šalies valdovo karaliaus Karlo XI pavedimu surengia specialią ekspediciją į Lietuvą ir pirmasis atkreipia dėmesį į etninį bei kalbinį karaimų savitumą. Laiške savo draugui, žinomam etiopologui ir bibliologui J. Ludolphui jis rašo, kad karaimų gimtoji kalba yra "totorių, o veikiau turkų, į kurią jie verčia savo šventas knygas kenesoje ir mokyklose" ("...linqua illis materna est Tartarica sive potius Turcica, qua etiam libros Sacros explicant in Scholis et ludis"). Ten pat Peringeris cituoja ir Šv. Rašto ištrauką karaimų kalba: "Enk baštan jaratty Tenri ošol ol koklerni da ošol jerni ..." ir t. t. Peringerio laiškas apie kelionę į Lietuvą buvo išspausdintas 1691 metais žurnale Monatliche Unterredungen. Vokiečių tyrinėtojai, kuriais rėmėsi Zajączkowskis, mini, kad laiškas vadinosi "Epistola de Karaitarum rebus in Lithuania", tačiau pats Zajączkowskis apgailestauja, kad XVIII amžiaus spaudiniuose tokio pavadinimo jam aptikti nepavykę. Platesni karaimų kalbos tyrimai ir studijos prasidėjo tik XIX amžiuje. Rusų tiurkologijos mokyklos kūrėjas prof. Wilhelmas Radloffas (Vasilij Radlov), atlikęs kelias mokslines ekspedicijas į Trakus ir Lucką, 1893-1911 metais išleido keturių tomų žodyną Tiurkų tarmių žodyno bandymas (Opyt slovaria tiurkskich narečij), kuriame sukaupta daug karaimų leksikos ir kuriuo visi orientalistai naudojasi iki šių dienų. XIX amžiaus pabaigoje-XX amžiaus pradžioje karaimų kalbą taip pat tyrė vokiečių ir vengrų tiurkologai Karolis Foy'us (1856-1907) ir B. Munkacsi's (1860-1937) bei Biblijos vertimo į karaimų kalbą tyrinėtojas rusų akademikas Vladimiras Gordlevskis. Pastarojo mokinys buvo irgi garsus karaimų orientalistas Chadži Seraja Chan Šapšalas. Baigęs studijas Peterburgo universitete, jis 1904 metais buvo Rusijos pasiuntiniu Persijoje, kur mokė ir šacho sūnų rusų kalbos. Didelį įnašą į karaimų kalbos tyrimą įnešė lenkų orientalistai prof. Janas Grzegorzewskis, tyrinėjęs Galičo-Lucko dialektą, ir Krokuvos universiteto prof. Tadeuszas Kowalskis (1889-1948), praleidęs Trakuose su karaimais kelias vasaras - rinkęs medžiagą kalbos studijoms ir 1929 metais vokiečių kalba išleidęs knygą Karaimų tekstai Trakų dialektu (Karaimische Texte im Dialekt von Troki). Šios studijos mokslinė vertė nenublanko iki šiol, nes, be labai kvalifikuotos aprašomosios dalies, autorius pateikia žodyną ir nemažai originalių karaimiškų tekstų, paimtų iš įvairių autorių poezijos ir senųjų rankraščių. 1945 metais, kai prof. Kowalskis pirmą kartą atvažiavo į Maskvą, akademikas Gordlevskis, būdamas ištikimas savo senam domėjimuisi karaimų kalba, pasiūlė sudaryti ir išleisti didelį karaimų kalbos žodyną (Kowalskio sudarytasis nebuvo didelės apimties). Tačiau, Kowalskiui mirus, darbas įstrigo ir buvo atnaujintas tik po penkerių metų, kai vėl tas pats akademikas Gordlevskis apsilankė Vilniuje pas Šapšalą. Kaip pasakojo dabar jau, deja, irgi miręs Nikolajus Baskakovas, Gordlevskis norėjęs ne tik sugrąžinti į mokslininkų akiratį karaimų kalbą, bet ir padėti savo buvusiam mokiniui ir bičiuliui, kuris tuo metu vertėsi gana sunkiai. Gordlevskis žinojo, kad to meto Lietuvos mokslų akademijos vadovybė nedrįs jam pasipriešinti - juk jis atstovavo Maskvai. Gavęs pasiūlymą sudaryti karaimų kalbos žodyną, Seraja Šapšalas, kaip Lietuvos MA Istorijos instituto mokslinis bendradarbis, ėmėsi darbo. 1957 metais jis darbą baigė - sudarė 5000 žodžių kartoteką. Tuo pačiu metu į darbą įsijungė ir buvusios Sovietų Sąjungos MA Kalbotyros institute dirbęs Nikolajus Baskakovas bei Lenkijos MA Orientalistikos skyriaus bendradarbiai Ananjaszas Zajączkowskis ir Aleksandras Dubiskis. Į žodyną buvo įtraukta tiek senosios rašomosios kalbos, tiek šiuolaikinės šnekamosios kalbos leksika visais trimis dialektais. Karaimiški žodžiai buvo verčiami į rusų ir lenkų kalbas. Šis neįprastas trikalbis Karaimų-rusų-lenkų kalbų žodynas pagaliau išėjo 1974 metais Maskvoje, nugalėjęs įvairius žinybinius bei biurokratinius barjerus ir gerokai apkarpytas, nes buvo atsisakyta specialiai žodynui parengtos Kenesbajaus Musajevo karaimų kalbos gramatikos apybraižos, taip pat rusų-karaimų ir lenkų-karaimų indekso, be to, buvo išbraukyta religinė leksika. Žodyno įvade Baskakovas rašė, kad žodyno paskirtis esanti daugiau mokslinė negu praktinė, tačiau dabar, kai vėl atsirado galimybė mokytis karaimų kalbos, žodynas įgyja ir praktinę reikšmę. Tokią pat reikšmę turi ir aprašomoji Karaimų kalbos gramatika, kurią parašė ir 1964 metais Maskvoje rusų kalba išleido Musajevas. Beje, vėliau, 1977 metais, atskira knyga buvo išleista ir į žodyną neįėjusi to paties autoriaus Trumpa karaimų kalbos gramatikos apybraiža. Karaimų kalbos gramatiką yra išleidusi ir Dagestane gyvenanti tiurkologė Olga Prik. Kalbant apie karaimų kalbos tyrinėjimus, privalu atskirai paminėti žymų orientalistą Ananjaszą Zajączkowskį (1903-1970). Gimęs Vilniuje, karaimų šeimoje, Zajączkowskis, paakintas prof. Tadeuszo Kowalskio, studijavo Krokuvos Jogailos universitete ir jį baigdamas apgynė darbą "Vardažodinės ir veiksmažodinės priesagos Vakarų karaimų kalboje" filosofijos daktaro laipsniui gauti. Recenzuodamas šį darbą, prof. Kowalskis rašė, kad tokios išsamios monografijos dar nebuvo sulaukusi jokia tiurkų kalba ir nuo šiol visi tiurkologai privalo šiuo darbu remtis. Puikiai mokėdamas savo gimtąją kalbą, Zajączkowskis turėjo gerą pagrindą tirti ir kitas kipčiakų grupės tiurkų kalbas ir yra parašęs 333 mokslinius darbus, skirtus tiek anksčiau minėto Codex Cumanicus, mamliukų, kitų ankstyvųjų kipčiakų raštijos palikimo tyrimams, tiek karaimų kalbos ir literatūros paminklams nagrinėti. Daugumas jo straipsnių buvo paskelbti prieš karą Vilniuje lenkų kalba leistame žurnale Myµl karaimska, kurio redaktoriumi jis buvo beveik nuo žurnalo įkūrimo 1924 metais iki jo uždarymo 1947 metais. Analizuodamas karaimų kalbą bendrame kipčiakų kalbų grupės bei apskritai Rytų kalbų kontekste, jis geriau nei kiti tiurkologai suprato savo gimtosios kalbos reikšmę senųjų nykstančių tiurkų kalbų formų tyrimui. Tai liudija tokie šio mokslininko darbai kaip "Musulmoniška terminija ir nomadų tradicijos karaimų leksikoje" (1947), "Antropomorfinių posakių vengimas karaimų vertimuose" (1929) ir kt. Be karaimikos, Zajączkowskis yra nemažai nuveikęs ir iranistikos bei arabistikos baruose, nuo 1935 metų jis buvo Varšuvos universiteto Orientalistikos katedros vedėjas. Daug straipsnių Zajączkowskis yra parašęs apie karaimų folklorą, literatūrą: pavyzdžiui, "Būrimai iš kūno dalių dilgčiojimų", "Iš būrimų literatūros istorijos", išspausdintus žurnale Myµl karaimska (1929, 1935-1936), "Karaimų literatūra", pasirodžiusį periodiniame leidinyje Philologiae Turcicae Fundamenta (1964). Vienas pagrindinių jo darbų, skirtų karaimų istorijai ir kultūros palikimui aptarti, yra studija Karaimai. Istorija, kalba, folkloras, 1950 metais parašyta lenkiškai ir 196l metais išleista Varšuvoje anglų kalba (Karaims in Poland). Iki šiol tai yra vienintelė knyga, kurioje visapusiškai, kad ir nelabai plačiai, aptariama karaimų istorija, kalba, religija, folkloras, mokslas. Savo rankraštinėje studijoje "Tiurkų karaimų istorija Kryme, Lietuvoje ir Lenkijoje" Šapšalas apgailestauja, kad, atsidėjęs mokslui, Zajączkowskis apleido poetinę kūrybą ir "pakabino ant durų savo sazą" (tiurkiška idioma, reiškianti, kad muzikantas baigė groti, nes pakabino savo instrumentą). Pasak Šapšalo, Zajączkowskis savo poetinį talentą geriausiai realizavęs versdamas į karaimų kalbą Adomo Mickevičiaus "Krymo sonetus", kurie buvo išspausdinti žurnale Karaj awazy (Karaimo balsas) 1931 metais. Gimtosios kalbos studijoms daug dėmesio skyrė ir kiti trys Lenkijos orientalistai karaimai - buvę Krokuvos universiteto docentai Zygmuntas Abrahamovičius (1923-1990) bei W¬odzimierzas Zajączkowskis (1914-1982) ir Varšuvos universiteto docentas, Lenkijos orientalistų draugijos pirmininko pavaduotojas Aleksandras Dubiskis (g. 1924 metais Trakuose). Pastarasis Lenkijos, Turkijos, Vokietijos, Rusijos, Lietuvos ir kitų šalių periodikoje yra paskelbęs per 150 darbų apie karaimų kalbą bei literatūrą. Reikšmingiausi iš jų yra publikuoti mokslininko 70-ųjų gimimo metinių proga Varšuvoje išleistoje knygoje Caraimica. Reikšminga Dubiskio pagalba rengiant spaudai jau minėtą Karaimų-rusų-lenkų kalbų žodyną. Jis taip pat yra sudaręs ir išleidęs Turkų-lenkų ir lenkų-turkų kalbų žodyną (1985). Taip pat Dubiskis yra parašęs nemažai bibliografinių ir biografinių darbų bei išsamią studiją Lenkijos totoriai. Istorija, apeigos, legendos, tradicijos (1986). Pripažįstant didelius karaimų ir kitų tautų tiurkologų, tyrusių karaimų kalbą, nuopelnus, vis dėlto tenka apgailestauti, kad niekas iš jų neparengė vadovėlio, skirto praktiniam kalbos mokymuisi. Pastaraisiais metais Lietuvoje atgijo susidomėjimas karaimų kalba, atsirado poreikis jos mokytis. Lietuvos karaimų religinės bendruomenės pirmininkas ir vyresnysis dvasininkas Mykolas Firkovičius, dar 1970 metais pradėjęs mokyti vaikus ir jaunimą gimtosios kalbos Trakuose ir Vilniuje, 1996 metais išleido praktinį karaimų kalbos (Trakų dialekto) pradžiamokslį Mie karajče urianiam (Aš mokausi karaimiškai). Vadovėliui įvadinį straipsnį parašė docentė Regina Venckutė, o pats autorius pratarmėje pažymi, kad jo darbas nėra ir nepretenduoja būti išsami karaimų kalbos gramatika ar profesionali studija. Vadovėlio tikslas kuklus - užfiksuoti ir perduoti būsimoms kartoms dar gyvos, nors tolydžio vis labiau nykstančios savo gimtosios kalbos raiškos būdą. Kadangi daugelis karaimiškai kalbančių žmonių mokėsi jos ne iš vadovėlių, o iš savo tėvų, girdėdami juos šnekant ir kalbėdami su jais, tai ši knyga turėtų padėti jiems susisteminti savo žinias, kad galėtų perduoti jas savo vaikams ir anūkams, mokydami juos tos šnekamosios kalbos, kuria patys šneka. Šie karaimų kalbos pagrindai gal pravers ir tiurkologams, pastaruoju metu susidomėjusiems mūsų gyvąja, dar išlikusia kalba. Šiais žodžiais vadovėlio autorius tarsi perduoda estafetę jaunesnės kartos karaimų kalbos tyrinėtojams ir visų pirma, matyt, turi galvoje jauną karaimų kilmės tiurkologę iš Varšuvos Aną Sulimowicz bei tiurkologę Evą Czato-Johanson iš Vokietijos Mainzo miesto, kuri jau kelias vasaras praleido Trakuose ir Galiče, užrašinėdama gyvąją karaimų kalbą, nagrinėdama jos fonetikos, leksikos ir sintaksės pokyčius ir fiksuodama tuos tiurkiškuosius grynuolius, kurie liudija karaimų kalbos archaiškumą ir originalumą. Karaimai Lietuvoje (nuo 1397 iki XX amžiaus pradžios) Karaimų istorija susijusi su Lietuva nuo 1397-1398 metų. Pagal įsigaliojusią tradiciją manoma, kad po vieno žygio į Aukso ordos stepes Lietuvos didysis kunigaikštis Vytautas turėjęs išsivesti iš Krymo, Solchato miesto, kelis šimtus karaimų šeimų ir įkurdinti jas Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. Manoma, kad Vytautas galėjęs išsivesti karaimus, sumušęs netoli Azovo vieną iš ordų. Ukrainiečių rašytojas Aleksejus Jugovas savo romane Kariauninkai (Ratoborcy) aprašo sceną, kai Galičo-Volynės kunigaikštis Danila Romanovičius Galickis 1247 metais nuveža duoklę Aukso ordos chanui Batijui. Kartą pas jį į karavansarajų ateina chano Batijaus į nelaisvę paimtas Krymo karaimų bendruomenės seniūnas ir prašo išpirkti juos ir apgyvendinti kur nors Galicijoje. Jų buvę apie 200 šeimų. Pasitaręs su savo patarėju Andrejumi Dvirskiu, kuris apibūdinęs karaimus kaip galvotus, darbščius ir sumanius žmones, kurie galį valstybei atnešti naudos, kurie ir čia Ordoje gyveną sutartinai, kunigaikštis nusprendžia juos išpirkti. Galimas dalykas, kad beveik šimtmečiu vėliau ir Vytautas išpirkęs karaimus iš chano Girėjaus, o gal išsivedęs juos dėl kitokių priežasčių. Pasakojama, kad pasiėmęs juos drauge kaip ištikimus sargybinius ir narsius karius. Kad ir kaip ten būtų buvę, Lietuvos didžiojo kunigaikščio ir karaimų santykiai visada buvo geri. Tai liudija iki šiol karaimų išsaugota pagarba Vytautui, net savotiškas jo kultas (pasakojimai, legendos, eilėraščiai) ir faktas, kad Vytautas apgyvendino juos Trakuose, vienoje mėgstamiausių savo rezidencijų, į salos pilį vedančioje gatvėje, iš kurios tik ir buvo galima patekti per tiltą į pilį. Tokiu būdu Vytautas užsitikrino sau apsaugą. l930 metais, minint Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto, kuris karaimiškai vadinamas Vatat Bijumi, t.y. karaliumi, triuškinančiu priešus, 500-ąsias mirties metines, Vilniaus kenesoje buvo laikomos iškilmingos pamaldos. Yra pagrindo manyti, kad kelių šimtų karaimų šeimų (apie 380) ir kelių tūkstančių totorių atkėlimas iš Krymo buvo nevienkartinis. Tai siejama su didžiojo kunigaikščio Vytauto valstybine politika - apgyvendinti tuščius žemės plotus, statyti pilis bei miestus, pagyvinti prekybą ir ekonominį gyvenimą. Iš pradžių karaimai buvo kompaktiškai apgyvendinti Trakuose, tarp dviejų didžiųjų kunigaikščių pilių, dabartinėje Karaimų gatvėje. Vėlesniais laikais jų gyvenviečių atsirado Biržuose, Naujamiestyje, Pasvalyje, Panevėžyje, tačiau Trakų miestas pagal valdovų privilegijas visada buvo jų bendruomenės administracinis ir - tradiciškai - dvasinis centras Lietuvoje. Ilgainiui Trakai pačių karaimų imti suvokti ne tik kaip gimtinė, bet ir kaip Tėvynė, nors amžiams bėgant nenutrūko ir jų etniniai kultūriniai bei etniniai konfesiniai ryšiai su Krymo bei Galičo-Lucko karaimais. Karaimų buvimą Trakuose liudija įvairūs dokumentai bei rašytiniai šaltiniai. Yra išlikęs 1400 metais datuotas sutuoktuvių sutarties originalas. Prancūzų didikas, riteris keliauninkas ir diplomatas Žiliberas de Lanua (Ghillibert de Lannuoy), 1414 metais apsilankęs Trakuose, rašė, kad matęs čia labai daug karaimų. Šaltiniais remiantis galima sakyti, kad karaimų Lietuvoje niekada nėra buvę daugiau kaip du trys tūkstančiai, nors kai kurie autoriai teigia, kad pirmaisiais XV amžiaus dešimtmečiais jų čia būta nuo penkių iki aštuonių tūkstančių. Deja, šiandien Lietuvoje jų skaičius neperžengia nė trijų šimtų. Apsigyvenę Lietuvoje, karaimai sudarė atskirą bendruomenę (džymat). Jos ir atskirų jos narių teisinė padėtis buvo nustatyta jiems suteiktomis valdovų privilegijomis, tačiau, kaip rašo Vytautas Raudeliūnas ir Romualdas Firkovičius straipsnyje "Teisinė karaimų padėtis Lietuvoje (XIV-XVIII a.)", Vytauto išduotų privilegijų originalų, minimų XVII amžiaus aktuose, neišliko. Pirmasis aktas, nustatantis teisinę karaimų padėtį Lietuvoje, yra valdovo Kazimiero 1441 metų kovo 27 dienos privilegija, suteikianti Trakų karaimams tokią pat Magdeburgo teisę, kokią jau buvo gavę Vilniaus, Trakų ir Kauno miestai. Dokumentas suteikė karaimams teisę į savivaldą, vadovaujamą jų pačių iš savo tarpo renkamo vaito. Karaimai buvo atsakingi tik savo vaitui, o šis - pačiam valdovui. Vaitui buvo suteikta teismo ir sprendimų priėmimo teisė. Į karaimų bendruomenės reikalus negalėjo kištis nei vaivada, nei jo vietininkai. Kilus ginčams tarp karaimų ir krikščionių, bylas nagrinėdavo vaitas ir vaivada kartu. Kazimiero suteiktoje privilegijoje taip pat buvo nustatyta mokesčių mokėjimo ir pajamų paskirstymo tvarka tarp krikščioniškosios ir karaimiškosios magdeburginio miesto dalių. Karaimams valdovas perleido pusę svarstyklių ir vaško lydyklos pajamų. Visos Lietuvoje atsiradusios naujos karaimų gyvenvietės buvo pavaldžios Trakų vaitui. Šios teisės vėliau buvo patikslintos ir praplėstos 1492 metų Aleksandro ir 1507 metų Žygimanto Senojo privilegijomis, kuriomis karaimai buvo atleisti nuo bet kokių muitų mokesčių visose LDK žemėse ir nuo sargybos bei derliaus nuėmimo valdovų Senųjų Trakų dvare prievolių. Pagrindines karaimų privilegijas patvirtindavo ir visi vėlesnieji Lietuvos valdovai. Nors karaimai naudojosi visomis teisėmis ir laisvėmis, kuriomis naudojosi ir kiti trakiškiai, jiems dar būdavo suteikiama ir papildomų teisių, ypač miesto tvarkai palaikyti, prekybai vystyti, aukštiems pareigūnams bei svečiams apgyvendinti savo namuose, apsaugai nuo pražygiuojančios kariuomenės, kenesos statybai ir remontui. 1495 metų kovo 17 dienos Aleksandro raštu Lietuvos karaimams buvo suteikta teisė samdytis namų darbams krikščionis. Karaimai didžiavosi savo teisėmis ir laisvėmis. Laiškuose iš Trakų į Konstantinopolį 1483-1486 metais jie rašė, kad Lietuvos valdovas ir kiti aukšti pareigūnai jų neapsunkina mokesčiais, nedraudžia išpažinti savo religijos, jie turi savo teismą ir t. t. Trakuose gyvenantys karaimai užėmė atskirą miesto dalį, kuri buvo savarankiškai jų administruojama ir traktuojama kaip atskiras miestas, turėjęs net savo "miesto" antspaudą. Vaitas, kaip vėliau ir dvasinė valdyba, beveik visada rezidavo Trakuose, kurie buvo karaimus vienijantis centras. Be to, Trakuose buvo vaito kanceliarija ir aktų knygos, kurias tvarkė raštininkas. Į knygas buvo įrašomi įvairūs sandoriai, civilinės būklės aktai, pareiškimai bei skundai ir kt. Sudaromus sandorius ir teismų knygų išrašus tvirtindavo vaitas. Viena pagrindinių vaito funkcijų buvo teisingumo vykdymas. Iškilusius bendruomenės ginčus vaitas sprendė administracine teismine tvarka, turėdamas du arba tris padėjėjus - teisėjus, be kurių pats vienas teisti negalėjo. Teisėjai, kurių vienas turėjo būti bažnytinės teisės žinovas, dažniausiai būdavo renkami vieneriems metams. Į atsakingą vaito postą paprastai būdavo renkami labiausiai išsilavinę, garbingi bendruomenės žmonės visuotiniame susirinkime (ištyrylmach), kuris buvo, reikia manyti, aukščiausias bendruomenės valdžios organas, nors jo kompetencijos apimtis bei sušaukimo periodiškumas teisiškai nebuvo reglamentuotas. Išrinktąjį vaitą tvirtindavo pats valdovas arba, jo pavedimu, Trakų vaivada. Nuo XVII amžiaus į šį postą iš kartos į kartą buvo renkami Lobanosų giminės atstovai. Pagal ano meto paprotį vaitai savo pareigas turėjo eiti iki gyvos galvos, bet šaltiniai rodo, kad jie keisdavosi dažniau. Vaitai buvo atleisti nuo visų mokesčių, o jų pragyvenimo šaltinis buvo iš bendruomenės žemių skirto sklypo gautas derlius. Be to, jiems tekdavo 10 proc. teismo gaunamų pajamų. Vaito teismui priklausė civilinės bylos, o baudžiamosios - tik dėl nedidelių nusikaltimų. Sunkūs karaimų, kaip ir kitų gyventojų, nusikaltimai buvo priskirti seniūnų ir vaivadų kompetencijai ir nagrinėjami pilies teismuose, kaip ir numatė Lietuvos Statutų nuostatai. Rytietiška karaimų teisės kilmė nulėmė ir tos teisės pobūdį - ji buvo gana konservatyvi ir susipynusi su religijos bei moralės normomis. Jos pagrindą sudarė penkios Senojo Testamento knygos, kurių racionalus interpretavimas buvo būdingas musulmoniškai filosofinei mutazilitų mokyklai. Teismai, aiškindami ir taikydami teisės, religijos bei moralės normas, ypač plačiai naudojosi analogijos metodu. Savo veikloje jie taip pat rėmėsi tradicijomis ir senaisiais papročiais, kurių reguliuojama santykių sfera buvo labai plati. Pasaulietinės ir bažnytinės teisės normas XV-XVI amžių sandūroje kodifikavo Elijahu Bašijačis ir jo mokinys Kalebas Afendopulas. Jos paskelbtos 1531 metais Konstantinopolyje išleistoje Bašijačio knygoje. Šio kodekso nuostatomis vadovavosi ir Lietuvos karaimai. Bylų nagrinėjimas karaimų teismuose nebūdavo ilgai atidėliojamas. Pats teismo procesas nebuvo reglamentuotas ir priklausė daugiau nuo bylos pobūdžio. Mažesnės svarbos bylose jis apsiribodavo paprastu šalių nuomonių išdėstymu. Universaliausiu įrodymu buvo laikoma priesaika, kurią karaimai duodavo pagal savo tikėjimą. Mišrios karaimų ir kitų gyventojų bylos buvo nagrinėjamos pagal procesinę Lietuvos Statuto teisę. Teismuose buvo taikomos piniginės baudos ir įvairios bausmės. Už bendruomenės papročių pažeidimą, atsisakymą paklusti teismo sprendimui ar šmeižtą buvo baudžiama plakimu. Plakdavo musulmonišku papročiu per padus, suveržę kojas dviem kaladėlėm (falaka). Sulaužęs dorovės normas ar pažeidęs bažnytinių apeigų ritualą žmogus galėjo būti pastatytas prie gėdos stulpo. Fizinis smurtas buvo baudžiamas griežčiau. Didžiausia bausmė buvo pašalinimas iš bendruomenės (ekskomunika). Be to, už tą patį nusikaltimą galėjo būti paskirtos ir kelios skirtingos bausmės. Sakykim, už padarytą fizinį smurtą buvo skiriama keturių savaičių ekskomunika ir per tas keturias savaites plakimas pirmadieniais ir ketvirtadieniais. Vis dėlto sunkesnės bausmės karaimų bendruomenės gyvenime buvo retas reiškinys. Karaimų bendruomenė turėjo ir savo iždą. Jo pajamas sudarė mokesčiai, gaunami Trakų mieste už svarstykles, vaško lydyklą, įvažiavimą pro miesto vartus ir kt. Be to, bendruomenei buvo skirta 10 valakų dirbamos žemės, taip pat bendrų pievų ir ganyklų. Iždo reikalus tvarkė atskiras asmuo - iždininkas (chaznačy). Iždo pajamos buvo eikvojamos bendruomenės reikalams. Savo teisine padėtimi karaimai skyrėsi tiek nuo vietinių gyventojų, tiek nuo kitų Lietuvoje gyvenusių etninių grupių. Nors jie, kaip ir totoriai bei žydai, buvo traktuojami kaip nekrikščionys, bet, skirtingai nuo šių, turėjo vaito vadovaujamą administracinę ir teisinę savivaldą. Karaimai, - rašė XIX amžiaus lenkų rašytojas W¬adys¬awas Sirokomla, - ipso iure buvo tarsi pusbajoriai (pusiau šlėkta), bent jau buvo laikomi tiesiogine prasme krašto piliečiais, ne svetima gentimi. Privilegijos Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje buvo suteikiamos ir atskiriems asmenims. Pavyzdžiui, 1932-1934 metais Myµl karaimska žurnalo nr. 10 išspausdintame lenkų istoriko Jėzefo Wierzyskio straipsnyje pasakojama apie dokumentą, kurį 1706 metais buvo išdavęs Vilniaus kaštelionas, LDK etmonas kunigaikštis Mykolas Kaributas Wiµniowieckis "senam mano namų tarnui, o dabar mano rūmų daktarui" Abraomui Moskevičiui, Pasvalio karaimui, kuris "yra ypatingai mano globojamas". Dokumente pažymima, kad globotinis "šiandien ir visados" atleidžiamas nuo bet kokių mokesčių ir karo prievolės.. O jei kas kėsinsis į jo namų turtą ar šiam raštui nepaklus, tas bus ne tik teisiamas, bet baudžiamas mirties bausme. Komentuodamas aprašomąjį dokumentą, Wierzyskis pažymi, kad tas Pasvalio daktaras turėjęs būti ypač garbingas žmogus, jei vienas iš turtingiausių ir garsiausių ano meto didikų patikėjo jam savo brangiausią turtą - sveikatą. Lietuvoje gyvenantys karaimai tarsi sudarė du - kariškių ir civilių - luomus. Trakuose kariškiai ėjo sargybą ir rūpinosi pilių apsauga. Vėliau, Trakų pilims netekus karinės reikšmės, ši jų tarnyba tapo nebereikalinga. Iš dokumentų nuotrupų apie karaimus, titulavusius save didžiojo kunigaikščio karužomis ar pulkininkais, galima numanyti prie valdovo buvus atskirą karaimų dalinį. Kariuomenėje tarnavusieji karaimai naudojosi kariškių luomui suteiktomis teisėmis. Karybos tradicijos karaimų visuomenėje visada buvo gajos. Aprašydamas Karaimų muziejaus eksponatus, Chadži Seraja Chan Šapšalas savo rankraštyje aptaria originalų ginklą - dviragę ietį, vadinamą senek, kuri kitose tiurkų tautose nežinoma. Ji kartu su kalkanu (skydu) pavaizduota karaimų herbe. Šie du ženklai simbolizuoja dviejų giminių tamgas (herbus). Jie įspausti ir virš Kryme buvusios karaimų tvirtovės Džuft Kalė vartų, ir rodo, jog čia kadaise gyvenusios dvi gentys. Šapšalas mano, kad Kauno istorijos muziejuje saugomas panašus senekas (eksponatas nr. 183) gali būti padarytas Krymo karaimų. Jis taip pat rašo, kad panašią tamgą turėję ir Krymo totoriai - tarak-tamga. Atkreiptinas dėmesys ir į karaimų kalboje išlikusią turtingą karybos terminiją, kurią kitos tiurkų tautos pakeitė skoliniais. Apie karybos tradicijas byloja palyginti gausus karaimų karininkų būrys caro kariuomenėje. Tarnavo karaimai ir Lietuvos kariuomenėje, tačiau nedidelis jų skaičius paaiškinamas tuo, kad tarpukariu Lietuvoje karaimai gyveno tik Panevėžyje, o jų ten buvo nedaug. Didesnė karaimų dalis buvo civiliai ir daugiausia dirbo žemę. Jie garsėjo daržininkyste bei gyvulininkyste, ypač arklininkyste. Nuo Vytauto laikų karaimams skirta žemė priklausė visai bendruomenei. Kiekviena šeima turėjo savo dirbamą rėžį. Niekas neturėjo teisės savo šeimos sklypo parduoti. Šeimininkui mirus, bendruomenės sprendimu žemė buvo perduodama kitai šeimai. Karaimų žemės buvo šiaurinėje Trakų miesto dalyje ir buvo vadinamos Karališkaisiais laukais, nes priklausė karaimams pagal valdovų privilegijas. Be bendruomenės žemių, kai kurie karaimai turėjo dvarelių, palivarkų ar jiems dovanotų sklypų. XVI-XVII amžiuje šias žemes aplink Trakus supirko vaivados. Valdovams nustojus reziduoti Trakuose, miestas ūkiškai smuko. Pagrindiniu karaimų verslu ir pragyvenimo šaltiniu tapo daržininkystė ir ypač garsiųjų Trakų agurkų auginimas. Apie tai, koks sunkus daržininko darbas, vaizdžiai byloja karaimų patarlė: Išliavčiu bachčalar - ičiuvčiu ačy suvlar - "Kas dirba daržą - geria kartų vandenį". Agurkų kultūrą Trakuose greičiausiai bus įdiegę totoriai, karaimai ir vienuoliai bernardinai bei dominikonai. Dokumentuose Trakų agurkai minimi jau 1428 metais. Su žemdirbyste yra susijusios ir kai kurios apeiginės karaimų šventės, pavyzdžiui, tradicinė derliaus šventė Orach toju (Pjautuvo šventė). Paprastai ji būdavo švenčiama vasaros pabaigoje, kai nuimamas grūdinių kultūrų derlius. Čia pat būdavo pinamas vainikas iš visų auginamų grūdinių kultūrų varpų. Iškilminga eisena nešdavo jį į miestą, prie karaimų šventovės kenesos. Čia jis būdavo pašventinamas ir pakabinamas kenesoje ant sienos priešais altorių. Vainikas kabodavo kenesoje iki kitų metų derliaus. Tokios šventės buvo rengiamos Trakuose ir nutrūko tik prasidėjus Antrajam pasauliniam karui - paskutinis vainikas buvo nupintas iš 1938 metų derliaus. Beje, jis iki šiol kabo Trakų kenesoje. Po karo karaimų žemės buvo kolektyvizuotos, ir tradicinė žemdirbystė bei daržininkystė pamažu ėmė nykti. Šiandien apie tuos tolimus laikus ir specifinį agurkų kultą belikę tik prisiminimai ir eilėraščiai. Kaip ir kiti miestelių gyventojai, karaimai dar vertėsi amatais, prekyba, laikė karčemas, nuomojo muitines ir kt. Jų pirkliai, kurių paprastai būdavo tik kelios šeimos, prekiaudavo su LDK prekybos centrais, Juodosios jūros bei Vakarų Europos miestais. Tarp karaimų buvo ir gydytojų (tai liudija anksčiau minėta privilegija, išduota Pasvalio karaimui A. Moskevičiui), teologų filosofų, matematikų ir kitų profesijų žmonių. Tame pačiame Wierzyskio straipsnyje minimas ir kitas karaimas - Nisano sūnus Ezra (1591-1666), kuris iš pradžių buvęs didikų Radvilų, o vėliau Lenkijos karaliaus ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Jono Kazimiero rūmų gydytojas (palaidotas Trakų karaimų senosiose kapinėse). Jo amžininkas Natano sūnus Zarachas (1595-1663) buvo žinomas poetas ir matematikas. Garsiausiu to meto karaimu turbūt galima laikyti teologą Saliamoną Trakietį (1650-1715), kuris po Gustavo Peringerio apsilankymo Lietuvoje buvo pakviestas į Upsalos universitetą skaityti pranešimo apie savo tikėjimo brolius karaimus. Saliamonas Trakietis yra daugelio religinių himnų autorius. 1714 metais jo parašyta rauda "Syjyt jyry" Trakuose siautusio maro aukoms atminti yra puikus gedulingosios poezijos pavyzdys ir iki šių dienų kasmet giedama per Vėlines senosiose Trakų karaimų kapinėse, toje vietoje, kur palaidotos maro aukos. Ypatingą vietą tarp karaimų mokslininkų užima archeologas ir teologas Abraomas Firkovičius (1786-1874) iš Lucko. Didesnę savo gyvenimo dalį jis praleido Peterburge, Kryme ir kelionėse po Artimuosius Rytus. Jis yra surinkęs didelę senųjų rankraščių kolekciją, kurios dalis šiandien saugoma Peterburgo bibliotekose. Kadangi Firkovičius buvo nukeliavęs į Šventąją žemę, jis buvo vadinamas Chadži Baba, t.y. žmogumi, atlikusiu chadžą. Tikybos reikalais Firkovičius buvo trumpam atvykęs ir į Trakus. Lenkų rašytojas Sirokomla savo knygoje Kelionės po Lietuvą iš Vilniaus (1857) rašo, kad Trakuose, viename iš sukrypusių namelių Karaimų gatvėje, ant ežero kranto gyveno garbingas senolis karaimas Abraomas Firkovičius, mokslo pasaulyje žinomas archeologas, mokslinių draugijų narys, šiandien mūsų kolega Vilniaus archeologijos komisijoje. Sirokomla pažymi, kad Abraomas Firkovičius, būdamas Peterburgo ir Odesos mokslinių draugijų narys ir gaudamas valstybės paramą, 1840 metais yra tyrinėjęs Kryme senus kapus, rinkęs rankraštines knygas ir pateikęs nenuginčijamų įrodymų, jog karaimai Kryme buvo įsikūrę labai seniai. Trakuose buvo nemažai raštingų karaimų, nors daugelis vertėsi sunkiai. Kaip ir visi Lietuvos gyventojai, karaimai taip pat buvo susiskirstę į kelis socialinius sluoksnius. Turtingieji, aukštoji dvasininkija ir pareigūnai, sudarė savitą aristokratijos luomą, tačiau dokumentai mini ir vidutiniokus, ir visiškus vargšus. Gyvenimo būdu karaimai nesiskyrė nuo vietinių gyventojų. Šitą faktą pažymi ne vienas keliautojas, lankęsis Trakuose ir atkreipęs dėmesį į tamsiaplaukius, neįprastai atrodančius ir tarp savęs savo kalba kalbančius žmones. Dailininkas Vincentas Smakauskas (Smokowski), 1822 metais, dar studentu būdamas, apsilankęs Trakuose, paliko tokius prisiminimus apie karaimus: Vyrų drabužiai čionykščiai, o moterys rengiasi kaip turtingesnės Gardino gubernijos valstietės. Ramus ir švelnus bendravimas su žmonėmis, taip pat svetingumas, o ypač tai, kad jų padermė nėra padariusi pas mus jokio nusikaltimo, kiekvieną paskatina suartėti su jais. Netgi smulkioje prekyboje, kuria užsiima ir iš kurios daugiausia gyvena, jokių suktybių niekad nepastebėta, atvirkščiai, svarbiausias jų elgesio bruožas - didžiausias sąžiningumas. Odos, agurkai, riestainiai yra būdingiausi jų prekybos dalykai. Mano kolega juokais pamelavo, kad turtingų dvarininkų bendrovė ketinanti pilį atstatyti, įsteigti joje keletą fabrikų ir šitaip atgaivinti miestą, pagerinti miestiečių buitį. Bet šitą žinią karaimai sutiko abejingai, ir mes aiškiai pamatėme, kad jie ne pirklių tauta, apie pelną nesvajoja, tenkinasi kukliu turteliu. (Kraštas ir žmonės, 1988, Vilnius, p. 111.) Kaip jau minėta, karaimų Lietuvoje niekada nėra buvę daug. Ypač jų skaičius sumažėjo per 1710 metų marą, kai Trakuose jų buvo belikę kelios šeimos, o ir pats vaitas buvo priverstas laikinai persikelti į Vilnių. Po trečiojo Lietuvos ir Lenkijos padalijimo atsidūrę Rusijos imperijoje, Lietuvos karaimai pasikeitusiomis sąlygomis rūpinosi savo teisine padėtimi, nes carinės Rusijos valdžia nebuvo įtraukusi jų senųjų teisinių aktų į savo Įstatymų sąvadą. Nuo 1850 metų Lietuvos karaimai tapo pavaldūs Krymo karaimų dvasinei valdybai, kuri buvo įsteigta 1837 metais. Lygiai toks pat likimas ištiko ir Lietuvos totorius, kurie pagal to meto Rusijos imperijos įstatymus buvo pavaldūs Tauridės Mahometonų dvasinei valdybai. 1863 metų caro įsaku, remiantis seniau turėtomis jų teisėmis, karaimai buvo sulyginti su vietiniais gyventojais pagal luomus. Minėto įsako nuostatos taip pat numatė įsteigti Rusijos vakarinėms gubernijoms antrą karaimų dvasinę valdybą, turinčią patariamąjį balsą ir pavaldžią atskiram dvasiniam ir pasaulietiniam bendruomenės vadovui - hachanui. Tokia dvasinė valdyba buvo įsteigta ir pradėjo veikti Trakuose 1869 metais. Taip iš dalies buvo pratęsta LDK karaimų bažnyčios hierarchinė nepriklausomybė. Karaimai Lietuvoje XX amžiuje XX amžiaus pradžioje, panaikinus lietuviškos spaudos draudimą, Vilniuje pradėjo reikštis įvairių čia gyvenusių tautinių grupių meninė, politinė, filosofinė mintis. Karaimai taip pat neliko nuošalyje, juolab kad ir išsilavinusių žmonių tarp jų buvo nemažai. 1913-1914 metais buvo pradėtas leisti žurnalas Karaimskoje slovo (rusų kalba). Leidėjai jau pirmajame numeryje pasiskelbė leidžią žurnalą "dėl tautinės savimonės vystymo ir ugdymo". Pačią žurnalo idėją - norą pažinti savo protėvių praeitį ir sutelkti tautą, be abejonės, įkvėpė ir skatino dvasinė Vilniaus atmosfera. Iš viso išėjo dvylika šio žurnalo numerių. Jo redaktorius buvo Ovadijus Pileckis. Kad ir leidžiamas Vilniuje, žurnalas buvo skirtas visiems karaimams, gyvenusiems to meto Rusijos imperijos teritorijoje. Jo puslapiuose buvo spausdinamos įvairių karaimų bendruomenių (Kijevo, Galičo, Simferopolio, Eupatorijos, Vilniaus, Trakų) žinios, literatūros kūrinėliai, prisiminimai iš praeities. Būta mėginimų aprašyti karaimų istoriją, ieškant priežasčių, kodėl karaimų jaunimas nebemoka gimtosios kalbos ir yra nereligingas. (Panašios mintys, beje, buvo skelbiamos ir 1911-1912 metais Maskvoje ėjusiame žurnale Karaimskaja žiznj, tačiau šito žurnalo autoriai daugiausia buvo Maskvoje gyvenę Krymo karaimai, kurie nėra šios apžvalgos objektas.) Tarp vilniškio žurnalo autorių būta ir moterų. Išsiskiria Ksenijos Abkovič straipsnis "Mintys ir pastebėjimai", kuriame ji mėgina analizuoti, kas vienija visus karaimus į tautą - kalba ar religija? Autorės nuomone, svarbiausia - tautinė savimonė, verčianti kiekvieną, kas jaučiasi esąs karaimu, iš toliausių kraštų belstis į Trakus, tingiai snūduriuojantį, bet nepaprastai mielą, kažkuo ypatingą miestelį. Kalbėdama apie to meto Rusiją, autorė pažymi, kad joje tarp tautų jaučiama didžiulė praraja, ir žodis "kitatautis" atstoja keiksmažodį ne tik gatvėje, bet ir valstybės Dūmoje. O paniekinamą požiūrį į viską, kas nerusiška, autorė sakosi pastebėjusi net tarp labai nekvailų žmonių. "Su motinos pienu miesčionis įsiurbia tautinį nepakantumą ir negali juo atsikratyti...", - rašo autorė, matydama tam reiškiniui vienintelį priešnuodį - kiekviena tauta turinti susivienyti ir sutartinai ginti savo teises. Žurnale spausdinti straipsniai nebuvo profesionalūs, tačiau tą trūkumą atperka pagrindinis leidinio motyvas ir patosas - sutelkti tautą, neleisti jai išnykti, ištirpti, kviesti inteligentiją prisiminti savo pareigą tautiečiams ir budinti jų dvasią. Juolab kad nei leidėjas, nei redaktorius, nei autoriai nebuvo profesionalūs rašytojai ar žurnalistai, o tik karšti savo tautos patriotai. Vertinant tų žmonių darbą šių dienų akimis, jo svarba yra dar akivaizdesnė, nes kiekviena, kad ir menkiausia žinutė dvelkia autentiškumu, leidžia atkurti to meto karaimų bendruomenės gyvenimo atmosferą ir pagrindinius įvykius. Tautinės savimonės atgimimo dvasia inspiravo ir karaimų kenesos Vilniuje statybos pradžią 1911 metais. Šventovės statybai buvo skirtos ir už žurnalo Karaimskoje slovo platinimą gaunamos lėšos. Deja, Pirmasis pasaulinis karas ne tik nutraukė statybą ir žurnalo leidimą, bet ir išblaškė Lietuvos karaimus po įvairius kraštus. Kaip ir kiti Lietuvos gyventojai, dauguma karaimų, buvo priversti evakuotis į Rusiją: kas į Peterburgą, Pskovą, Charkovą, kas į Maskvą, Krymą. Bet nesijautė Trakų karaimai Kryme kaip namie, nors jų protėviai buvo kilę iš čia ir dažnas mėgo šiltą klimatą. Ir kai tik 1920 metais atsirado galimybė grįžti į gimtuosius namus, dauguma ir sugrįžo, iš naujo pakartodami Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto laikais savo protėvių nueitą kelią, patvirtindami, kad tikroji jų Tėvynė yra prie Galvės ežero krantų. Grįžę 1920 metais namo, karaimai atsidūrė dviejose valstybėse - Lietuvoje (Panevėžys, Pasvalys, Talačkonys) ir Lenkijoje (Vilnius, Trakai, Galičas ir Luckas). Valstybių sienos išskyrė šeimas, gimines, apsunkino jų bendravimą, bet nesuskaldė tautos. Dar prieš Pirmąjį pasaulinį karą užgimęs rūpestis išsaugoti savo tautinę savimonę dabar ėmė reikštis dar stipriau. Juo labiau kad abi atsikūrusios nacionalinės valstybės - ir Lietuva, ir Lenkija - ryžtingai ėmėsi gaivinti tautinę savimonę ir patriotinius jausmus. Didžiausias karaimų bendruomenės rūpestis buvo jaunosios kartos lavinimas. Jau 1920 metų rugsėjį Trakuose buvo atidaryta bendrojo lavinimo valstybinė mokykla karaimų vaikams. Nuo 1923 metų karaimų jaunimas pradėjo lankyti viešąsias miesto mokyklas, o parapinėje mokėsi tik religijos, kurią dėstė Simonas Firkovičius, Rafalas Abkovičius, vėliau Jėzefas Kobeckis ir Zenonas Firkovičius. Savaime suprantama, kad ir vienoje, ir kitoje valstybėje būdami tik maža žmonių saujelė, karaimai negalėjo apsiriboti vien savo kultūra ir uždaru bendruomenės gyvenimu. Todėl nenuostabu, kad be savo pačių tautinės kultūros, kurią stengėsi puoselėti ir saugoti, jie patyrė ir juos supančios kultūrinės aplinkos įtaką, o savo profesinėje veikloje prie jos prisitaikė ir įsiliejo į valstybės visuomeninį gyvenimą, dažnai atlikdami jame gana žymų vaidmenį. Tačiau tautos istorijai svarbūs ne tik asmeniniai profesiniai jos atstovų laimėjimai ar nuopelnai valstybės ar net pasaulio mastu, bet ir kiekvienos ryškesnės asmenybės pastangos ir darbai, nuveikti savo tautos labui, puoselėjant jos tautinį tapatumą bei savitumą, jos tautinę savimonę ir saugant, fiksuojant bei ugdant tautinę kultūrą. Todėl kalbant apie įžymius karaimus visai natūralu skirti daugiau dėmesio tai jų palikimo daliai, kuri yra artimiausiai susijusi su tautine veikla. Po Pirmojo pasaulinio karo savo valstybingumą atkūrusiose Lietuvos ir Lenkijos valstybėse greta lietuviškų ir lenkiškų ėmė kurtis ir karaimiškos organizacijos, pradėta leisti spauda ir karaimų kalba. Lucko karaimų bendruomenėje gyvenęs didelis savo tautos patriotas ir kultūros veikėjas Aleksandras Mardkovičius (1875-1944), mėgindamas sulaikyti spartėjančią karaimų asimiliaciją, visas jėgas ir išmanymą skyrė švietėjiškam darbui: parengė ir išleido karaimų-vokiečių-lenkų kalbų žodyną ir visą bibliotekėlę švietėjiškų knygelių. 1931 metais jis pradėjo leisti žurnalą Galičo-Lucko karaimų dialektu Karaj awazy (Karaimų balsas). Nuo 1931 iki 1938 metų išėjo 12 šio žurnalo numerių, kuriuose daugiausia buvo literatūrinių paties redaktoriaus, pasirašinėjusio slapyvardžiu Al-Mar, ir kito Lucko karaimų literato S. Rudkovskio kūrinėlių. Tiesa, pasitaikydavo ir Trakų poetų eilėraščių, parašytų Trakų dialektu. Be to, žurnale Karaj awazy buvo nemažai informacijos apie Vilniaus, Trakų ir Panevėžio karaimų gyvenimą. Ypač reikšmingos žinutės apie panevėžiečius, nes jos, kad ir pasiekdavusios Lucką per Rygą, leidžia šiandien patirti, kuo domėjosi ir gyveno Panevėžio karaimų bendruomenė iki 1934 metų, kol ten buvo pradėtas leisti savo žurnalas. Pavyzdžiui, Karaj awazy ketvirtajame numeryje (1932) glaustai supažindinama su poeto Šelumielio Lopato (1904-1923) biografija, apžvelgiama jo kūryba, publikuojami septyni originalūs jo eilėraščiai. (1987 metų rugpjūčio 29 dienos Panevėžio rajono laikraštis Tėvynė taip pat rašė apie šį anksti žuvusį talentingą poetą.) Tame pačiame Karaj awazy numeryje yra Panevėžio kenesos nuotrauka ir informacija apie Panevėžio karaimų bendruomenę "Brolis toli - širdis arti". Joje rašoma, kad Panevėžio bendruomenėje (džymat) yra 130 karaimų, nors ne visi jie gyvena mieste (matyt, turimas galvoje ir Naujamiestis, kur nuo seno karaimų gyventa). Panevėžyje esanti kenesa, nors dvasininko nebelikę. Valstybė palankiai žiūrinti į bendruomenę ir remianti ją materialiai (per metus skirianti 30 dolerių). Bendruomenės vyrai nesėdį rankas sudėję ir neapleidžią tautinio darbo: 1929 metais jie užbaigę statyti bendruomenės namus, o dar anksčiau, 1923 metais, dar Lopato gyvam esant, įsteigę jaunimo draugiją "Onarmach" (Pažanga). Jaunimas, rašoma žurnale, ėmęsis darbo uoliai ir noriai, renkasi jiems skirtame bendruomenės namų kambaryje. Draugijoje esą apie 40 narių - daugiausia amatininkų, darbininkų, nors esama ir tarnautojų bei vyresniųjų klasių gimnazistų. Penktajame žurnalo numeryje išspausdintos dvi panevėžiečių nuotraukos: vienoje jauni vyrai skaito Karaj awazy žurnalą, o kitoje - grupė "scenos bičiulių" po spektaklio Vienas iš mūsų turi vesti. Šeštajame Karaj awazy numeryje (1933) randame žinutę apie tai, kaip buvo minimas draugijos "Onarmach" dešimtmetis. Tą dieną, - rašoma žurnale, - visi susirinko į bendruomenės namus. Trečią valandą pakilo uždanga. Scenoje prie stalo sėdėjo draugijos pirmininkas Rapolas Grigulevičius, draugijos narė Emilija Grigulevič, sekretorius Jonas Rajeckis ir pirmasis "Onarmach" pirmininkas Simonas Tinfovičius. Priešais sceną kabojo velionio Š. Lopato portretas. Pradžioje buvo perskaitytas pirmojo draugijos susirinkimo protokolas, paskui visi atsistoję pagerbė nuo klastingo žmogžudžio rankos kritusio devyniolikamečio Š. Lopato atminimą. Jis buvo draugijos steigimo iniciatorius ir jos sekretorius. Draugijos pirmininkas supažindino susirinkusius su "Onarmach" steigimo istorija ir su uždaviniais, įvertino be laiko pasitraukusio Š. Lopato nuopelnus, prašė bendruomenės nešykštėti ir remti organizaciją. Po to J. Rajeckis perskaitė referatą ",Onarmach' ir jos nauda visuomenei". Kauno Vytauto Didžiojo universiteto studentas Mykolas Tinfovičius priminė susirinkusiems, kad tautos istorijai svarbu viskas ir patarė rinkti ir saugoti senus raštus, kuriuose surašyti įvykiai ir kitokie dalykai. Vakare scenos bičiuliai suvaidino pjesę karaimų kalba Pražydo sudžiūvę žiedai. Linksmai ir gerai suvaidinta pjesė suteikė žiūrovams daug džiaugsmo. Pjesę į karaimų kalbą išvertė Feliksas Tinfovičius drauge su Em. Grigulevič. (Deja, nenurodyta, kas pjesės autorius - H.K.) Spektaklis ir divertismentas, sudarytas iš karaimų ir lietuvių liaudies dainų, baigėsi vienuoliktą valandą. Po to jaunimas šoko. Iš šio minėjimo aprašymo matyti, kad ir anuomet karaimai buvo atviri įvairioms kultūroms bei kalbėjosi įvairiomis kalbomis. Be draugijos "Onarmach", Panevėžio jaunimas buvo susibūręs prie bibliotekos į klubą "Karaj bitikligi" (Karaimų raštija). Taip pat buvo leidžiamas žurnalas karaimų kalba Onarmach (Pažanga). Jo išėjo trys sąsiuviniai - 1934, 1938 ir 1939 metais. Oficialus leidėjas buvo Lietuvos karaimų draugija, o redaktorius - Mykolas Tinfovičius (1912-1974), tuomet gyvenęs Kaune ir studijavęs teisę. Pirmieji du žurnalo sąsiuviniai buvo padauginti šapirografu, o trečiasis atspausdintas Panevėžio spaustuvėje "Vilnis". Tiražo, deja, kaip ir Karaimskoje slovo atveju, nustatyti nepavyko. Pagrindinis motyvas, dėl kurio žurnalas buvo pradėtas leisti, pasak paties redaktoriaus, - išsaugoti tėvų kalbą. Karaimiškus tekstus žurnalas spausdino karaimų kalbai pritaikytais lietuviškais rašmenimis. Pirmajame numeryje redaktorius net pateikia atitikmenų lentelę. Pirmuosiuose dviejuose Onarmach sąsiuviniuose randame kelis straipsnius apie karaimų istoriją ir kalbą (nors parašyti karaimų autorių, bet versti iš rusų ir lenkų kalbų), antrajame numeryje aprašyti svarbiausi Panevėžio bendruomenės gyvenimo įvykiai nuo 1934 iki 1938 metų. Čia minimas italų antropologo Corrado Gini vizitas į Panevėžį ir Vilnių, Trakų vyresniojo dvasininko Simono Firkovičiaus apsilankymas Panevėžyje 1935 metais, Kultūros reikalų departamento direktoriaus dr. A. Juškos susitikimas su Panevėžio karaimais 1937 metų birželio 13 dieną ir kt. Taip pat spausdinami redaktoriaus Tinfovičiaus eilėraščiai, "Linksmasis skyrelis" ir dainų skyrelis, kuriame karaimų poetų eilėms pritaikytos populiarios to meto melodijos. Trečiajame žurnalo sąsiuvinyje, kažkodėl pavadintame vienkartiniu iliustruotu leidiniu, jau yra fotografijų, bendruomenės gyvenimo kronika, taip pat Jokūbo Malecko straipsnis apie poetą Šelumielį Lopato ir jo kūrybą. Be redaktoriaus, žurnalui rašė panevėžietis Danielius Čaprockis, vilniečiai Abraomas Šišmanas, poetas Jokūbas Maleckas. Spausdinami ir keli trakiškio Simono Kobeckio eilėraščiai. Dėmesį atkreipia įdomi žinutė apie 1939 metų gegužės mėnesį Kaune vykusį Europos krepšinio čempionatą, kuriame dalyvavo Prancūzijos, Italijos, Suomijos, Lenkijos, Vengrijos, Lietuvos, Latvijos ir Estijos komandos. Prancūzijos komandoje žaidė ir vienas karaimas - Aleksandras Katlama. Čaprockis aprašo susitikimą bei pokalbį su juo ir išreiškia viltį vėl susitikti 1941 metais kitame čempionate, kuriam, deja, jau nebuvo lemta įvykti. Žinutė apie Katlama spausdinama karaimų ir prancūzų kalbomis. Atskira knygute Panevėžyje 1938 metais buvo išleisti Krylovo, Puškino ir Lermontovo eilėraščių vertimai į karaimų kalbą (vertė Jokūbas Maleckas). Nuo pat pirmųjų atsikėlimo į Lietuvą dienų karaimų bendruomenės gyvenimas daugiausia koncentravosi Trakuose. Trakai buvo ir tebėra Lietuvos karaimų dvasinio gyvenimo centras, karaimų Meka. Šiuo metu Trakai yra dvasinės traukos centras net Krymo karaimams, kurių tautiškumas per 80 sovietinio režimo metų buvo pažeistas daug smarkiau. Štai kodėl ir pirmas tautiečių susitikimas (Utrulašmach) 1989 metais buvo surengtas Trakuose. Suvažiavo per 500 karaimų iš įvairių kraštų - Lenkijos, Rusijos, Ukrainos, ypač tokių jos miestų kaip Luckas, Galičas ir, žinoma, iš Krymo. Trakuose karaimai nuo seno gyveno vienoje gatvėje, kuriai 1990 metais buvo grąžintas senasis Karaimų gatvės pavadinimas, kalbėjosi ir meldėsi karaimiškai. Nuo XIX amžiaus pradžios karaimai ėmė gyventi visame mieste. 1922 metais Trakuose susikūrė karaimams atstovavusi Laikinoji dvasinė valdyba, veikusi, kol buvo teisiškai sureguliuoti valstybės ir karaimų bendruomenės santykiai. 1927 metais Trakuose įvyko visuotinis karaimų bendruomenių delegatų susirinkimas, kuriame, kaip jau minėta, vyriausiuoju dvasininku hachanu vienbalsiai buvo išrinktas buvęs vyriausiasis Krymo karaimų dvasininkas Chadži Seraja Chan Šapšalas. 1936 metais karaimų religinei bendruomenei kartu su musulmonų bendruomene buvo suteiktas juridinių asmenų statusas ir patvirtinti bendruomenių statutai. Trakų karaimų dvasinei valdybai priklausė visi Lietuvos ir Lenkijos karaimai. Čia iki 1941 metų veikė karaimų religinė mokykla, kurią lankė visi mokyklinio amžiaus vaikai. Deja, sovietmečiu mokykla buvo uždaryta. Trakus lankydavo ir lanko visi garbingi Vilniaus svečiai. Vilniuje apie karaimų buvimą galėjai tik išgirsti, o Trakuose buvo galima su jais susitikti, pasisveikinti ir pasišnekėti. Pavyzdžiui, 1930 metais Vilniuje lankęsis Turkijos parlamento narys, turkų Touring club pirmininkas Rešidas Saffet Bėjus (vėliau pasivadinęs Atabinenu, kaip Mustafa Kemal Paša - Atatiurku), atvykęs į Trakus iš Vilniaus, nusifotografavo su jį lydinčiais asmenimis, o paskui sustojo pasikalbėti su karaimėmis daržininkėmis, padovanojusiomis jam krepšį agurkų. Pasišnekėjęs su jomis turkiškai ir pamatęs pakrantėje valteles, pavadintas "Batmast" ir "Kiugiurčiu", svečias susijaudinęs pasakė, kad jaučiasi esąs ne Galvės ežero pakrantėje, o tarytum Turkijoje, prie Auksinio Rago krantų. Ypač reikšmingą vaidmenį karaimų kultūroje ir gyvenime Trakai suvaidino pokario metais. Čia dar tebetvyrojo gyva karaimų dvasia, pulsavo, kad ir smarkiai varžomas bei spraudžiamas į rėmus, karaimų bendruomenės gyvenimas, tebebuvo gyvos religija, apeigos ir kalba. Be abejonės, daug autentiškų kultūros, moralės, religijos, kalbos elementų išbluko ar net negrįžtamai išnyko, tačiau tautinė savimonė išliko, ir tam didžiulę reikšmę turėjo intensyvi intelektualinė karaimų veikla tarpukariu. Būtent ji padėjo tvirtą pamatą, kuriuo rėmėsi pokario kartos, juo remiamasi ir dabar, iš paskutiniųjų stengiantis išlikti vientisai tautinei grupei. Tiurkologo Ananjaszo Zajączkowskio iniciatyva 1924 metais Vilniuje buvo pradėtas leisti istorinės literatūrinės pakraipos žurnalas lenkų kalba Myµl karaimska (Karaimų mintis), kuriame buvo spausdinama tekstų ir karaimų kalba. Redakcijos komitetą sudarė Trakų, Galičo-Lucko ir Vilniaus bendruomenių atstovai bei orientalistas Tadeuszas Kowalskis. Kai 1932 metais Vilniuje įsisteigė Karaimų literatūros ir istorijos mylėtojų draugija, žurnalas tapo jos organu. Nuo 1924 iki 1939 metų Vilniuje išėjo 10 šio žurnalo numerių, o du paskutinieji - 11-asis ir 12-asis - to paties Zajączkowskio iniciatyva buvo išleisti Lenkijoje kaip Karaimų religinės sąjungos komiteto leidiniai (atitinkamai 1946 ir 1947 metais). 1948 metais Myµl karaimska buvo performuotas į bendresnio pobūdžio žurnalą Przegląd Orientalistyczny (Orientalistinė apžvalga). Be vertingų mokslinių teorinių straipsnių, parašytų tokių žinomų autorių kaip tiurkologai Šapšalas, Zajączkowskis, Kowalskis, istorikai Wierzyskis, Marjanas Moreliowskis, Tovijašas Levi-Babovičius ir kt., žurnale Myµl karaimska randame taip pat mokslinio ir visuomeninio gyvenimo kroniką, daug bibliografijos, ataskaitų apie renginius, jubiliejus, keliones, informacijos apie karaimų gyvenimą Lenkijoje, apie karaimų religijos išpažinėjus Kaire, Turkijoje, Paryžiuje ir kitur. Apskritai žurnalo geografija tiek temų, tiek autorių prasme gana plati, nes ir karaimai buvo gana plačiai išplitę. Tačiau daugiausia dėmesio leidėjai skyrė Lietuvoje, Lenkijoje, Kryme ir Galiče bei Lucke gyvenančių etninių karaimų problemoms nagrinėti. Žurnale taip pat yra nemaža poezijos, straipsnių apie papročius, folklorą, tautinių tradicijų studijų, literatūrologinių bei lingvistinių tyrinėjimų. Ypač produktyviai dirbo Ananjaszas Zajączkowskis. Jam priklauso karaimų literatūros bibliografinė apybraiža (1926, 3), straipsniai apie poeto Simono Kobeckio poezijos privalumus (1928, 4), apie būrimus (1928, 5 ir 1936, 9), apie antropomorfinių vaizdinių vengimą karaimų vertimuose (1929, 6), apie chazarų kultūrą ir jų paveldėtojus (1946, 11) ir kt. Žurnalą Myµl karaimska leido profesionalai tiurkologai, tad jų pateikiamos istorinės bei lingvistinės koncepcijos ir vertinimai yra kur kas patikimesni už tuos, kurie buvo spausdinami kituose minėtuose žurnaluose, nors ir pastarųjų reikšmės bendrame kultūros kontekste jokiu būdu negalima sumenkinti ar nuneigti. Rimtos teorinės mokslinės žurnalo Myµl karaimska publikacijos rodo, kad tarpukariu Vilniuje pradėjo formuotis karaimika kaip neatsiejama orientalistikos dalis. Po daugelio metų vertindamas žurnalo autorių darbus, negali nesistebėti plačia jų erudicija, moksline intuicija, sugebėjimu giliai įžvelgti daugelio dalykų esmę. Žurnalas suvaidino didžiulį vaidmenį surinkdamas ir paskelbdamas medžiagą, kuri dar laukia savo tyrinėtojų. Toks solidus žurnalas jau pats savaime skatino mokslininkus nagrinėti, studijuoti, rašyti ir skelbti darbus. Kita vertus, žurnale išspausdinti straipsniai irgi verti atidžių studijų, todėl ne kažin kiek būtų naudos vien paviršutiniškai juos čia išvardijus. Aišku viena: visi, kas ketina imtis kokių nors gilesnių karaimų kalbos, istorijos, papročių, literatūros tyrinėjimų, negali apsieiti be šio žurnalo - neįkainojamo, iki šiol neišsemto žinių lobyno. Tarpukario laikotarpiu Vilniuje taip pat buvo išleistos kelios nedidelės apimties pažintinio pobūdžio knygelės apie karaimų istoriją, religiją ir kalbą. Karaimų vyresnysis dvasininkas Simonas Firkovičius išleido jau minėtą nedidelę maldaknygę Koltchalar, į kurią buvo sudėtos įvairios proginės maldos ir giesmės. Aktyviai dirbo Abraomas Šišmanas, parašęs išsamią studiją apie karaimų gyvenvietes Lietuvos Didžiojoje Kunigaikštystėje. Aleksandro Dubiskio teigimu, didelę reikšmę Trakų karaimų visuomeniniam gyvenimui turėjo jaunimo iniciatyva rengiami populiarūs moksliniai skaitymai istorijos, literatūros, kalbotyros, o kai kada ir žemės ūkio kultūros klausimais. Tokiuose renginiuose dalyvaudavo tiek jauni, tiek vyresnieji. Vasarą tokiuose skaitymuose ne kartą pranešėju yra buvęs prof. Tadeuszas Kowalskis. Turbūt tikrai neperdedant galima teigti, kad tie susirinkimai formavo jaunosios kartos tautinę savimonę. Jaunimo aktyvumą visuomeniniame gyvenime liudija karaimų jaunimo būrelio "Bir baw" (Būrelis) sukūrimas. 1930-1934 metais šis būrelis net buvo pradėjęs leisti savo žurnalą Dostu karajnyn (Karaimo draugas), kurio išėjo trys numeriai. Savo organizaciją turėjo ir moterys. "Katyn odžahy" (Moterų būrelis) daugiausia rengdavo vakarones, loterijas ir įvairius susitikimus. Pelnas būdavo skiriamas vargingiesiems bendruomenės nariams ir mokslus einančiam jaunimui remti. Didelis karaimų visuomeninio aktyvumo postūmis, be abejonės, buvo hachano Chadži Seraja Chan Šapšalo išrinkimas ir jo atvykimas į Vilnių 1928 metais. Šapšalas buvo kupinas energijos ir turėjo daug sumanymų, susijusių su karaimų gyvenimu ir apskritai su Oriento tyrinėjimu bei eksponavimu Vilniuje. Vilniaus universitete jis dėstė Rytų kalbas, surengė kelias ekspedicijas į Artimuosius Rytus ir parsivežė iš ten rytietiškos kultūros eksponatų, kurie kartu su jo jau turimais sudarė būsimo muziejaus pagrindinį fondą. Įgyvendindamas savo svajonę, Šapšalas pradėjo karaimų muziejaus statybą Trakuose. Muziejų iš dalies statė patys karaimai, laikydami savo garbės reikalu prisidėti prie darbo: vieni atveždavo karučiais akmenų pamatams, kiti statybai reikalingų medžiagų pargabendavo vežimais iš Vilniaus, treti mūrijo sienas. Padėjo statyti net vaikai. Deja, kai muziejaus pastatas buvo jau baigtas ir beliko tik pervežti iš Vilniaus eksponatus, kurie buvo saugomi Šapšalo bute, prasidėjo Antrasis pasaulinis karas. Privatus karaimų muziejus Šapšalo bute Vilniuje (Kęstučio g. 17) išbuvo iki 1951 metų. Tada visi eksponatai buvo perduoti į Istorinio-etnografinio (dabar Nacionalinio) muziejaus saugyklas. Nuolatinė karaimų etnografinė paroda Trakuose, karaimų muziejui statytame name, buvo įrengta tik 1967 metais. Šiuo metu pastatas remontuojamas ir tikimasi, kad 600-ųjų karaimų ir totorių įsikūrimo Lietuvoje metinių proga jame vėl bus atidaryta ekspozicija. Kalbant apie karaimų kultūrinį bei religinį gyvenimą tarpukario Vilniuje, Trakuose ir Panevėžyje, svarbu pabrėžti, kad jis buvo dar pakankamai autentiškas. Minėti spaudos leidiniai iki šiol yra nepaprastai reikšmingi tautos gyvasties liudininkai. Žmonės, tarpukario metais buvę jauni ir auklėti pagarbos tautinei kultūrai, gimtajai kalbai dvasia, tą pagarbą puoselėja ir šiandien. Nepaprastai svarbu, kad Lietuvoje prasidėjus tautiniam atgimimui karaimai dar yra pajėgūs atsitiesti. Jie vieni pirmųjų 1988 metų gegužės 15 dieną susibūrė į Lietuvos karaimų kultūros bendriją, aktyviai dalyvavo visuomeniniame gyvenime atkuriant Lietuvos nepriklausomybę. Karaimų religija Lietuvoje yra pripažinta kaip viena iš tradiciškai ir istoriškai egzituojančių. Išsaugoję per amžius savo kalbą bei papročius, turėdami originalų rašytinį palikimą, karaimai stengiasi padaryti jį prieinamą ir ateinančioms kartoms. Visų pirma buvo pradėta mokytis gimtosios kalbos. Taip pat, be jau minėto karaimų suvažiavimo 1989 metais, buvo surengtos ir kelios proginės mokslinės konferencijos: 1991 metų konferencija buvo skirta hachano Chadži Seraja Chan Šapšalo 30-osioms mirties metinėms, 1992 metų - karaimų vyresniojo dvasininko Simono Firkovičiaus 10-osioms mirties metinėms ir 1993 metų - Ananjaszo Zajączkowskio 90-osioms gimimo metinėms paminėti. Visose šiose konferencijose dalyvavo svečių - Lenkijos bei Krymo karaimų. Šiuo metu Lenkijoje (daugiausia Varšuvoje, Gdanske bei Vroclave) gyvenantys karaimai yra susibūrę į oficialiai įregistruotą Lenkijos karaimų religinę sąjungą, tačiau iš tikrųjų jie sudaro tų pačių Trakų ir Vilniaus bei Galičo ir Lucko bendruomenių dalį, emigravusią į Vakarus po Antrojo pasaulinio karo. Asmeniniai ryšiai (dažniausiai - giminystės) tarp jų atsinaujino 1955-1956 metais, tačiau pirmoji oficiali Lietuvos karaimų delegacija dalyvavo tik septintajame Lenkijoje vykusiame karaimų suvažiavime 1990 metais, kai Lietuva jau buvo paskelbusi nepriklausomybę. Nors išeiviai karaimai svetur gyvena jau didesnę savo gyvenimo dalį, Trakai ir Vilnius neprarado jiems savo reikšmingumo ir milžiniškos traukos galios. Kiekvienas stengiasi ne tik pats kuo dažniau atvažiuoti, bet ir vaikus atsivežti į gimtąją žemę, kad šie savo akimis pamatytų, kur Vytautas Didysis buvo įkurdinęs jų protėvius, sugebėjusius 600 metų išsaugoti savo tautinį tapatumą ir šventą kunigaikščio atminimą. Literatūrinis karaimų palikimas Čia jau aptartų filologinių studijų objektas dažniausiai buvo karaimų kalba, tačiau išlikusiuose rankraščiuose nemažai esama ir pasaulietinės literatūros pavyzdžių. Praleidęs tarp Trakų karaimų kelias vasaras ir vėliau aprašęs savo įspūdžius, Tadeuszas Kowalskis pažymi, kad senų pageltusių lapelių radęs beveik kiekvienuose namuose, tik šeimininkai dažnai nė nežinoję ar pamiršę, kad jų turėję. Toli gražu ne kiekvienas ir žinojęs, kas tuose lapeliuose parašyta, o iš tikrųjų dažniausiai juose buvę ranka perrašyti eilėraščiai ar kokie pasakojimai. Kiekviena šeima paprastai turėdavo knygą, kurioje buvo žymimos šeimos narių gimimo ir mirties datos, užrašoma įvairių ūkinių pastabų, persirašomi pasakojimai, patarlės, mįslės, posakiai, sapnynai, lemties knygos, būrimai arba spėjimai, kitaip tariant, tautosaka. Krymo karaimų šeimose tokios knygos, vadinamos medžuma (iš arab. medžmua - rinkinys), taip pat buvo labai paplitusios. Ir religinio, ir pasaulietinio turinio autorinėje kūryboje, kuri daugiausia ir išliko tokių ranka rašytų knygų ar sąsiuvinių pageltusiuose lapeliuose, vyrauja tiurkų tautų žodinei kūrybai būdinga poetinė forma. 1989 metais išleistoje karaimų poezijos rinktinėje Karaj jyrlary (Karaimų eilės) buvo paskelbti senosios karaimų poezijos pavyzdžiai, atrasti rankraščiuose. Seniausi čia skelbiami eilėraščiai parašyti XVI amžiuje Trakuose gyvenusių karaimų. Šioje rinktinėje paskelbtas karaimų teologo Izaoko Trakiečio (1533-1594) didaktinis eilėraštis Jamhur juvsa (Kai lietus nuplaus) įdomus ne tiek savo turiniu, kiek neįprasta forma - visi jo žodžiai prasideda raide j, pvz.: Tipiškas ano meto didaktinės poezijos pavyzdys gali būti kito žinomo XVII-XVIII amžiaus teologo Saliamono Trakiečio eilėraštis Hej, hej kyzhyna... (Ei, ei mergele). Jame autorius, sekdamas savo laiko literatūrinėmis ir etinėmis tradicijomis, pataria merginoms, kaip reikia elgtis: nusiprausti anksti kėlus, susišukuoti, pasimelsti ir imtis darbo; kalbėti nekeliant balso, pasverti kiekvieną žodį, nebūti įžūliai; branginti savo skaistybę; grakščiai vaikščioti ir šokti; nesėdėti išsižiojus; nespoksoti pro langą; nedrybsoti ilgai patale ir t. t. Tik kukli ir darbšti mergina verta pagarbos ir meilės. Beje, šis eilėraštis savaip atitaria didaktinę karaimų patarlę Kyz, tilijni kys ("Prikąsk, mergele, liežuvėlį"), kuri labai kondensuota forma išreiškia karaimų mergaitės - romios, kuklios ir paklusnios - įvaizdį, ilgus amžius formuotą buityje, o vėliau ir poezijoje. Žinomiausias Saliamono Trakiečio kūrinys yra rauda 1710 metų maro aukų atminimui. Rauda ne tik įdomi savo turiniu, bet pasižymi ir labai gražia kalba. Jos forma būdinga daugumai tiurkiškų raudų, vadinamųjų Syjyt jyry, kurios būdavo rašomos didelių stichinių nelaimių aukų atminimui. Raudos būdavo kuriamos ir vieno žmogaus atminimui. Pastarosiose paprastai apibūdinamas velionio charakteris, jo darbai ir būtinai išreiškiama užuojauta šeimai ir artimiesiems. Rankraščiuose yra išlikę nemažai tokių raudų, parašytų mirus įvairiems žymiems asmenims. Dar visai neseniai kiekvienas mirusysis būdavo palydimas specialiai jo atminimui parašyta rauda, bet dabar jau niekas karaimiškai nebeeiliuoja. Raudų eilėdara turi griežtas taisykles. Lygiai kaip kumykų ar turkų, karaimų raudos turi būti parašytos vienu rimu (monorimas), vienuolikos skiemenų eilutėmis ir atliekamos tokia pat rečitatyvine melodija. Saliamono Trakiečio rauda, parašyta stichinės nelaimės aukų atminimui, turi savitą melodiją. Raudoje labai vaizdingai, su giliu liūdesiu aprašomi tragiški 1710 metų maro įvykiai, baisios tautos kančios, kai visus netikėtai pervėrė mirties strėlės ir kaip medžioklėje paukščius išguldė, - ir gerbiami žmonės virto plėnimis. Ir vargšai, ir didikai, - sakoma raudoje, - visi vienu kartu buvo pakirsti, o laukai nusėti lavonais kaip negyvais paukščiais. Tegul paguodžia Aukščiausiasis gedinčiuosius, tesukviečia krūvon visus, kas liko gyvas, tegul suteikia jiems jėgos ir vilties, ir tegarbina jie Viešpatį kaip Globėją, neatidavusį jų pikčiausiam priešui - mirčiai! Rinktinėje Karaj jyrlary spausdinama 13 senųjų eilėraščių. Daugelis jų skelbiami pirmą kartą ir net skaitančiajai karaimų visuomenei mažai žinomi. Sudarytojas daug metų rankiojo juos po vieną iš įvairių rankraščių, tačiau sudėjo į rinktinės pabaigą, knygos pradžią teisėtai atidavęs poeto Simono Kobeckio kūrybai. Negausiame Trakų karaimų poetų būrelyje Simonas Kobeckis (1865-1933) užima ypatingą vietą, nes būtent jo eilėraščių rinkinys Irlar (Eilės), išleistas Kijeve 1904 metais, buvo pirmoji spausdinta pasaulietinio turinio karaimiška knyga. Ji buvo išspausdinta kirilicos rašmenimis, vartojant to meto rusų kalbai būdingą grafiką. Seraja Šapšalas vadina poetą Lietuvos karaimų šiuolaikinės literatūros ir poezijos pradininku. Biografinių žinių apie Simoną Kobeckį likę nedaug. Žinoma, kad buvo profesionalus kariškis, tarnavo caro kariuomenėje, tačiau po 1917 metų atsistatydino ir gyveno Ukrainoje, ten ir mirė. Gimęs ir augęs Trakuose, Kobeckis gerai mokėjo šnekamąją karaimų kalbą, ir jo eilėraščiai parašyti Trakų dialektu. Tai didelis jo kūrybos privalumas, nes senieji karaimų poezijos kūriniai kalbos požiūriu yra gana "sunkūs", parašyti daugiausia knygine kalba, kuri, suprantama, gerokai skiriasi nuo šnekamosios. Kobeckio eilėse pasitaiko nemažai svetimybių, kurių jau ir tada buvo apstu buitinėje karaimų kalboje, tačiau jis dažniausiai jas vartoja norėdamas pašiepti savo herojus, pvz.: Be eilėraščių, Kobeckis yra parašęs pjesių, intermedijų, vodevilių. Šapšalas savo nespausdintoje rankraštinėje studijoje "Krymo, Lietuvos ir Lenkijos tiurkų - karaimų istorija" rašo, kad pirmą kartą kaip rašytojas Kobeckis pasirodė su vienaveiksme pjese Muzikantas, kuri ilgą laiką buvo vaidinama Trakuose. Vėliau jis parašė trijų veiksmų dramą Meilė atleidžia visas nuodėmes, pasakų, tarp kurių populiariausia buvo "Karaimų kareivis ir velnias". Pasakojama, kad jo pjesės turėjusios pasisekimą karaimų mėgėjiškų teatrų scenose Maskvoje ir Kryme, tačiau tekstų, deja, nėra išlikę. Simono Kobeckio poezijos rinkinį Irlar sudaro dvidešimt penki eilėraščiai. Savo turiniu jie artimi eilėraščiams, kuriuos tiek anksčiau, tiek vėliau rašė ir kiti karaimų poetai. Populiariausios Kobeckio poezijos temos - Trakų peizažo grožis, gimtojo miesto ilgesys, kunigaikštis Vytautas ir jo santykiai su karaimais, ištikima meilė jam, patriotinių jausmų žadinimas ir, žinoma, amžinoji meilės tema. Šiai temai poetas lieka ištikimas ir vėlesnėje poezijoje, kuri žinoma tik iš atskirų publikacijų periodikoje ir rankraščių. (Karaimų poezijos rinktinėje Karaj jyrlary pateikti 42 poeto eilėraščiai.) Sprendžiant iš šių eilėraščių, poeto siela visados buvo likusi gimtinėje - Trakuose, nors jam pačiam likimas buvo lėmęs gana ilgai gyventi ir mirti svetur. Negausūs amžininkų prisiminimai leidžia manyti, jog Kobeckio poezija buvo gana populiari ne tik dėl eilėdaros paprastumo, kalbos šmaikštumo, bet ir dėl visiems artimo turinio. Ypač visų mėgstamas ir žinomas eilėraštis "Jukla, uvlum" (Miegok, sūnau), kuris nuo 1930 metų, kai Valentina Lobanos jam sukūrė melodiją, virto lopšine ir tarpukariu net buvo išleistas Vilniuje atskira brošiūra. Dainuodami ją savo vaikams, šiandien jau ne visi žino, kas šio kūrinio autoriai (beje, p. Valentina Lobanos iki šiol gyvena Gdanske). Lopšinę dainuojanti mama linki savo sūnui ne tik sveikam ir stipriam užaugti, bet ir tapti doru savo tautos patriotu, įsakmiai liepia iš visos širdies mylėti žmones ir tiki, kad sūnus suteiks jai džiaugsmo, nes jis - tikras karaimas. Vienas pagrindinių karaimų lyrikos motyvų - Trakai, jų grožis, ilgesys, romantiška praeitis. Ko gero, net lietuvių poetai nėra rašę tiek daug apie Trakus. Tuo tarpu nerasime nė vieno karaimų poeto, kuris nebūtų savo eilėmis apdainavęs Trakų, nesvarbu, kada tos eilės sukurtos - prieš kelis šimtus metų, prieš kelis dešimtmečius ar tik vakar. Dažnai net meilės eilėraštį karaimų poetas pradeda Trakų pilies, salų, ežerų grožio apdainavimu. Būtent taip prasideda XVIII amžiaus poeto Johošafato Kaplanovskio eilėraštis "Anda kiusiačliarim" (Ten mano ilgesys) pirmą kartą išspausdintas karaimų poezijos rinktinėje "Karaj jyrlary": Trakų motyvas ypač ryškus eilėraščiuose, kuriuos sąlygiškai galima pavadinti nostalgiškais. Juos rašė visi karaimų poetai, kuriems trumpesniam ar ilgesniam laikui buvo tekę palikti namus - juk per atstumą, jausdamas Tėvynės ilgesį, daug ryškiau įsivaizduoji tai, ką esi joje palikęs ir dažniausiai idealizuoji praeitį. Simono Kobeckio eilėraštis "Kiermialiarim" (Mano pilys) prasideda labai panašiai kaip ir cituotas poeto Kaplanovskio kūrinys, tik čia atsiranda netikėta paralelė tarp jausmų, svajonių ir Trakų peizažo. Trakų pilis tampa didelių jaunystės svajonių simboliu - svajonių tokių didingų kaip Trakų kunigaikščių pilys. Kobeckis yra sueiliavęs ir dvi legendas apie istorines Trakų vietas - Dominikonų kalną ir priemiestį prie Totoriškių ežero. Jo kūryboje gamtos peizažai nuolat gretinami su jausmais, širdies išgyvenimais, meilės kančia. Simono Kobeckio poeziją yra išnagrinėjęs Ananjaszas Zajączkowskis straipsnyje, išspausdintame žurnale Myµl karaimska (1928, nr. 4). Anot jo, Kobeckio poezija vešliai išsiskleidė karaimų gyvenimo ir Trakų peizažo maitinama. Ta poezija kalba apie kilnius darbus ir viltis, "ji prabilo į mus mūsų gimtąja kalba, išreikšdama tautos nacionalinių ir kultūrinių troškimų esmę". Ypač daug eilėraščių, beje, pačių poetiškiausių, apie Trakus yra parašęs Simonas Firkovičius - viena iškiliausių karaimų XX amžiaus kultūros figūrų. Būtent šiam žmogui daugiausia turime būti dėkingi už tai, kad, nepaisant sudėtingų istorinių šio šimtmečio antrosios pusės pokyčių ir pervartų, karaimai išsaugojo savitumą, kalbą, religiją, išliko kaip tautinė bendrija. Gimęs ir iš esmės visą gyvenimą praleidęs Trakuose, Simonas Firkovičius nuo 1920 metų, kai buvo išrinktas, iki pat mirties buvo karaimų vyresnysis dvasininkas. Jis buvo paskutinis dvasininkas, turėjęs specialų išsilavinimą - mokėsi karaimų dvasinėje seminarijoje Eupatorijoje, kur kartu su šeima buvo emigravęs Pirmojo pasaulinio karo metais. 1920 metais grįžęs į Trakus, jis jau niekada nebebuvo iš jų išvykęs, išskyrus trumpas keliones į Varšuvą, Paryžių, Maskvą, Leningradą, Panevėžį, Odesą ar Simferopolį. Eidamas vyresniojo dvasininko pareigas karaimų dvasinėje valdyboje (iki karo) ir, kaip jau minėta, atlikdamas visus šioms pareigoms privalomus darbus, Firkovičius nuolat rūpinosi gimtosios kalbos grynumu, sudarė didelę karaimų-rusų-lenkų kalbų žodyno kartoteką, nors oficialiai dėl priklausymo dvasininkų luomui tarp žodyno sudarytojų neminimas, rinko folklorą, rašė eilėraščius, pjeses, kurios buvo vaidinamos Trakų karaimų teatro mėgėjų, tvarkė visą prieškario karaimų dvasinės valdybos kanceliariją. Beje, 1940 metais Simonas Firkovičius buvo išrinktas Trakų burmistru, tačiau ėjo tas pareigas neilgai. Tarpukariu jis aktyviai dalyvavo Vilniaus ir Trakų visuomeniniame gyvenime, buvo Karaimų literatūros ir istorijos mylėtojų draugijos viceprezidentas, Trakų karaimų religinės ir kalbos mokyklos direktorius ir mokytojas, išleido nedidelį proginių maldų rinkinėlį Koltchalar (Maldos), brošiūrą lenkų kalba O karaimach w Polsce (Apie Lenkijos karaimus, 1938), buvo aktyvus žurnalo Myµl karaimska autorius. Po karo Firkovičius tvarkė visus karaimų reikalus - tiek religinius, tiek visuomeninius bei mokslinius - ne tik Lietuvoje, bet ir už jos ribų. Po jo mirties likusi biblioteka, didžiulis epistolinis palikimas liudija plačius šio žmogaus interesus, didelį korespondentų skaičių. Nors mokyti vaikų gimtosios kalbos ir vadovauti teatrui jis jau nebegalėjo, tačiau rinkti patarles, rašyti eilėraščius, versti Puškiną, Lermontovą, Mickevičių, Maironį, Vaičiūnaitę jam niekas negalėjo uždrausti. Tą jis daugiausia laisvalaikiu ir darė. Simonas Firkovičius ne tik atstovaudavo karaimams, priimdavo kiekvieną norėjusį jį aplankyti žmogų, bet ir buvo savotiškas Trakų simbolis, miesto įžymybė. Kas rytą jis išplaukdavo su valtele žvejoti ir kas vakarą apeidavo (kol pajėgė) Trakų pilį. Reta yra žmonių, kurie, lankydami tada Trakus, nebūtų sutikę šio stotingo, iki paskutiniųjų dienų nepraradusio švytinčio grožio ir mąslaus žvilgsnio žmogaus. Retas kuris iš nuolatinių Trakų gyventojų nebuvo su juo ar su jo žmona pašnekėjęs - abu buvo visiems atidūs, dėmesingi, malonūs. Poetinis Firkovičiaus palikimas gana didelis ir įvairus. Dalis jo kūrinių (50 eilėraščių ir 4 pjesės) pirmą kartą buvo išspausdinti 1929 metais Kowalskio knygoje Karaimische Texte im Dialekt von Troki (Karaimų tekstai Trakų dialektu). Vėliau jų pasirodydavo tarpukariu leistoje karaimiškoje periodikoje, tačiau daugiausia liko rankraščiuose arba, virtę dainų tekstais, yra perduodami iš lūpų į lūpas. Nė vieno karaimų poeto originalioji kūryba niekada nebuvo išleista atskira knyga, išskyrus jau minėtą 1904 metų Simono Kobeckio eilių rinkinėlį. Tačiau Simono Firkovičiaus sūnėnas Mykolas Firkovičius dar 1971 metais surinko visą pasaulietišką savo dėdės kūrybą į vieną vietą. Mašinėle perrašyta ir Vilniaus miesto projektavimo institute padauginta kelių dešimčių egzempliorių tiražu, ši "samizdato knyga" (165 eilėraščiai ir du prozos kūrinėliai), buvo padovanota kiekvienam karaimui, kuris domėjosi savo gimtąja kalba ir literatūra, bei Lenkijoje gyvenantiems tiurkologams karaimams. Po karo Lietuvoje niekas Orientu, išskyrus Šapšalą, ypatingai nesidomėjo. Kaimyninėje Lenkijoje padėtis buvo kitokia, juolab kad tarp tiurkologų ten buvo nemažas būrys karaimų. Tačiau ir ten šis rinkinys nesulaukė deramo atgarsio. Pirmą ir vienintelį straipsnį apie Firkovičiaus kūrybą yra parašęs Lenkijoje gyvenantis tiurkologas Aleksandras Dubiskis poeto 10-ųjų mirties metinių proga (joms paminėti buvo surengta konferencija Trakuose). Straipsnis buvo išspausdintas žurnale rusų kalba Vilnius (1993, 8). Čia pat išsspausdinti ir keli poeto eilėraščių vertimai į rusų kalbą. Firkovičiaus eilėraščiai gana paprasti ir eilėdaros, ir temų požiūriu. Kaip ir visa karaimų autorių kūryba, jie adresuoti nedideliam skaitytojų būriui, dažniausiai gerai pažįstamiems žmonėms. Todėl ir tie interesai, kurie buvo jiems artimi ir suprantami, dažniausiai nulemdavo poeto pasirenkamas temas: nepakartojamo grožio Trakų gamta, svarbiausi bendruomenės įvykiai, karaimų patiekalai, Tėvynės ilgesys išvykus. Poetas yra parašęs ir kelis intymesnius eilėraščius apie jauno dvasininko sielos nerimą, daug didaktinių eilių, skirtų jaunimui ir vaikams. Vaikų poezija gali būti nagrinėjama net atskirai, nes, labai juos mylėdamas ir mokydamas karaimų religijos ir kalbos mokykloje, stengėsi eiliuotu tekstu perteikti jiems savo tautos tradicijas, pagarbą joms ir ugdyti tautinę savimonę. Suvokdamas, kad vien pamokymais maža ką galima pasiekti, pasirinko kitą, sudėtingesnį ir daug daugiau sumanumo reikalaujantį kelią, kuris iš tikrųjų buvo paveikesnis - mūsų tėvai visi kaip vienas mokėjo atmintinai daugybę Firkovičiaus eilėraščių, intermedijų, skečų, kuriuos kadaise patys buvo deklamavę ar vaidinę mėgėjiškoje scenoje. Būdamas geras psichologas ir rūpindamasis savo tautos morale, dorybe, per amžius užsitarnauto gero vardo išsaugojimu, Firkovičius ėmėsi mažosios dramaturgijos žanro: rašė intermedijas, buitines komedijas, kuriose šmaikščiai pasišaipydavo iš žmogiškųjų silpnybių, o tingumą, šykštumą, paskalas, melą, veidmainiškumą ir kitas ydas bei blogus įpročius išjuokdavo negailėdamas sarkazmo ir patyčių. Intermedijos, kurios dažniausiai buvo rašomos iš dienos aktualijų, tuoj pat būdavo suvaidinamos, o artistai dažnai būdavo vaidinamų herojų prototipai. Kartais tik scenoje koks neklaužada suprasdavo savo poelgio esmę. Bet kokia tai būdavo pamoka! Paprasti, nesudėtingi siužetai žiūrovams labai patikdavo, ypač kai šie atpažindavo "herojus" ir įvykius - juk visi gyveno kartu ir gerai pažinojo vienas kitą. Ironiškas požiūris į žmogiškąsias silpnybes atsispindi eilėraštyje "Mie kiči čibičiek" (Aš maža muselė), kur mažos įkyrios muselės įvaizdis tampa moterų smalsumo ir liežuvavimo metafora. Šis eilėraštis iki šiol įeina į karaimų vaikų literatūros aukso fondą, ir kaip daug kitų Firkovičiaus eilių jau seniai virtęs liaudies daina, juolab kad tikro folkloro likę labai nedaug. Pats Firkovičius turėjo šešis vaikus: dvi dukteris ir keturis sūnus. Tėvas rašydavo jiems paprastus, skambius, lengvai įsimenamus eilėraščius apie žuveles ežere, agurkėlius darže, gamtos jėgas - lietutį ir saulutę. Malonybiniai ir mažybiniai žodžiai ne tik išreikšdavo meilę gamtai ir įvairiems jos reiškiniams, bet ir ypatingą santykį su gamta, su darbu, įpročiais. Ežerai, meškerės, žuvys, ryto vėsa, ūkai virš ežerų, atsispindinčios vandens paviršiuje žvaigždės, - visa tai buvo natūrali gyvenimo dalis, tad ir nenuostabu, kad eilėraščiuose šie motyvai labai natūraliai susipina su didaktiniais, o gamta sužmoginama. Ryškus pavyzdys - eilėraštis "Ėki aj" (Du mėnuliai): Ypač daug eilėraščių Firkovičiaus kūryboje skirta Trakams. Tikrais šedevrais laikytini eilėraščiai "Utrulamach" (Sutikimas), "Kajtmach" (Grįžimas, arba Vėl gimtinėje), "Trochta jazyn. Galvė" (Vasarą Trakuose. Galvė) ir kt., kur Trakų pilis, gamta ir istorinė praeitis suauga į vieną tautinės savigarbos, net, sakyčiau, savo vaidmens ir reikšmės šiame krašte suvokimą ir jų supoetinimą: Su Trakų ir karaimų istorija labai glaudžiai susijęs ir Lietuvos didžiojo kunigaikščio Vytauto vardas. Nors ir nėra tikslių dokumentų apie tai, kodėl ir kada Vytautas, grįždamas iš Krymo, parsivedė drauge karaimų ir totorių, bet pačių karaimų atmintyje tebėra gyvi pasakojimai ir legendos apie šį faktą. Ypatinga karaimų pagarba Vytautui pasireiškia ir jo asmens supoetinimu bei sureikšminimu kūryboje. Kaip jau minėta, Vytautą karaimai vadina Vatat Bijumi, t. y. "karaliumi, triuškinančiu priešus". Padavimuose jis vaizduojamas kaip labai išmintingas, drąsus, kilnus ir galingas valdovas. Šiuose pasakojimuose šventumo aureolę turi ne tik Vytautas, bet ir jo žirgas, kuriam priskiriamos stebuklingos galios. Pagal padavimus apie Lietuvos didįjį kunigaikštį Firkovičius yra sueiliavęs dvi balades. Viena jų vadinasi "Alankasar" (Karžygys). Joje pasakojama, kaip Vytauto patarėjo karaimo Zaracho sūnus, kunigaikščio palieptas, vežė linkėjimus ir dovanų Krymo chanui. Pakeliui tankiuose miškuose anais laikais buvę daug plėšikų. Jie apsupę kailių prikrautą gurguolę, norėję viską atimti, ir plėšikų vadas stojęs į mūšį su Alankasaru. Senasis tėvas, pamatęs, kad plėšiko jėgos silpsta, prijojęs prie sūnaus pašnibždėjo, kad šis nežudytų priešo, o tik nukirstų jam ausį. Sūnus taip ir padaręs: vienu kardo mostu nukirtęs atamanui ausį, ir šis išvirtęs iš balno. Tada Alankasaras prijojęs prie savo aukos, atplėšęs marškinių skiautę ir apvyniojęs jam žaizdą. Atamanui patikęs toks priešininko kilnumas, ir jis padovanojęs šiam žiedą, kuris apsaugojęs gurguolę tolimesnėje kelionėje. Atvykęs į Krymo miestą Solchatą pas chaną, Alankasaras perdavęs jam Vatat Bijaus sveikinimus ir dovanas, paskui papasakojęs, kaip Lietuvoje gyveną totoriai ir karaimai. Kalbėję jie be vertėjų, nes abi kalbos - totorių ir karaimų - panašios. Dėl savo kilnaus ir didvyriško poelgio jaunuolis buvęs pramintas Alankasaru - Karžygiu. Kita, dar populiaresnė legenda - "Batyr bijni tamaša aty" (Stebuklingas didžiojo kunigaikščio žirgas). Joje pasakojama, kaip, patvinus ežerui, Karaimų gatvei grėsęs pavojus būti nušluotai nuo žemės paviršiaus. Karaimės moterys nuplaukusios valtele prašyti kunigaikščio Vytauto pagalbos, nes jų vyrai išvykę į mūšį, o jos vienos, vargšės, esančios bejėgės kovoti su stichija. Išklausęs jų maldavimo, Vytautas pažadėjo pagelbėti, ir netrukus jo žirgas atskriejęs į Karaimų gatvę, išgėręs visą vandenį ir išgelbėjęs nuo potvynio. Šį stebuklingą dalyką matę visi, ir džiaugsmo ašaros užtvindžiusios akis. Su malda moterys grįžusios namo ir šlovinusios kunigaikštį ir jo stebuklingąjį žirgą. O šis, išpampęs nuo vandens kaip didžiulis kalnas, kad net tiltas linkęs nuo jo svorio, lėta žingine pasileidęs už miesto, karaimų laukų link. Ten, kur buvo sustojęs pailsėti, atsiradęs Puvus ežeriukas (Čirik giol), iki šiol primenantis stebuklingąjį žirgą. Trakų ir Vytauto vardas minimas ir kituose eilėraščiuose, linksmuose ir nuotaikinguose, kur aprašomi įvairūs papročiai, šeimininkių sumanumas, tautiniai valgiai bei gėrimai - kibinai ir krupnikas. Tokie yra eilėraščiai "Troch šaharda" (Trakų mieste), "Kybyn" (Kibinas), "Giol" (Ežeras), "Jyr" (Daina) ir ypač "Ijisi baraskini'" (Penktadienio kvapai). Mat penktadienio vakarą būdavo gaminama įvairių skanių patiekalų, kurių aromatas, sklindantis iš kiekvienų namų, gniaužte gniauždavo kvapą. Išvykęs svetur karaimas, prisimindamas tuos kvapus, būdavo pasiryžęs paukščiu parskristi namo, į Trakus, kur saloje didingai stūkso pilis - Vatat Bijaus tvirtovė: Rašydamas apie Trakus, Firkovičius dažnai palygindavo juos su Krymu, o Galvės ežerą - su Juodąja jūra, pavyzdžiui, eilėraščiai "Jarych sahynč" (Šviesūs prisiminimai), "Trochta jazyn" (Vasarą Trakuose), "Hop, hop paša" (Hop, hop paša), "Bir kiu ėdi" (Buvo viena diena), tačiau kiekviename jų pabrėždavo, kad Juodosios jūros krantai nė iš tolo neprilygsta gimtinei. Rašydamas apie sugrįžusius iš Krymo po Pirmojo pasaulinio karo karaimus, autorius nedviprasmiškai išreiškia viltį, kad jie jau niekada nepaliks gimtųjų namų. Nagrinėdamas poeto kūrybą, Dubiskis ypač pabrėžia jo išradingą eilėdarą, karaimų kalbos grynumą bei paprastumą. Meilė Trakams, tautinis patriotizmas būdingi ir kitų poetų kūrybai. Jokūbas Maleckas (1889-1952) skiria šiam motyvui baladę "Ėki kyryj" (Du krantai), turėdamas galvoje Juodosios ir Baltijos jūrų krantus ir pabrėždamas, kad būtent į Lietuvą, krivių krivaičių ir vaidilučių šalį, nepaisant Krymo grožybių, skrenda jo mintis, išsiilgusi gimtojo krašto, kur ežerai, salos ir pilių griuvėsiai. Šia tema taip pat rašė poetai Mojsiejus Pileckis (1874-1938), Achbašas (neiššifruotas slapyvardis), Panevėžyje gimęs, bet didesnę savo gyvenimo dalį Trakuose praleidęs Mykolas Tinfovičius (1912-1974), trakiškiai Zenonas Firkovičius (1906-1958), kurio eilėraštis "Galvieni kyryjynda" (Ant Galvės kranto) yra virtęs daina, iki šiol dažniausiai dainuojama įvairiuose karaimų suėjimuose, ir Simonas Kobeckas (1911-1985). Mykolas Tinfovičius mokėsi Kauno universiteto teisės fakultete ir po karo dirbo advokatu Raseiniuose bei Trakuose. Laisvalaikį jis skyrė karaimų istorijos studijoms, buvo įkūręs Karaimų kraštotyros draugiją. Be lyrinių eilėraščių, yra parašęs kelias balades apie istorinę karaimų praeitį, jų ištikimybę Lietuvos kunigaikščiams. Ypatingu patriotiškumu ir noru atgaivinti tautinę karaimų savimonę pasižymi jo eilėraštis "Karajlarha" (Karaimams), kuriame poetas linki savo tautiečiams ištiesti sparnus ir vėl pasijusti galingiems ir stipriems. Kalbant apie Zenoną Firkovičių, reikėtų paminėti ypatingą visuomeninį jo aktyvumą. Prieš karą jis kurį laiką ėjo dvasininko pareigas Trakuose ir Panevėžyje, buvo energingas vyresniojo dvasininko pagalbininkas, karaimų religijos ir kalbos mokytojas, aktyvus karaimų mėgėjų teatro dalyvis. Negalima nepaminėti anksti žuvusio Šelumielio Lopato kūrybos. Jo poetinis palikimas nedidelis, tačiau ir tie keli likę eilėraščiai liudija jį buvus labai talentingą. Jaunučio poeto kūriniai labai brandūs. Kai kurie jų parašyti Kryme, kur jis drauge su tėvais buvo pasitraukęs Pirmojo pasaulinio karo metais. Ten jis lankė Eupatorijos dvasinę seminariją. Pastebėję sūnaus gabumus, tėvai, matyt, buvo linkę rengti jį dvasininko karjerai, bet gyvenimas lėmė kitaip. Lyg nujausdamas savo tragišką lemtį, Lopato su liūdesiu ir užuojauta rašo apie vargus, apie tėvynės ilgesį, apie viltį, kuri vienintelė galinti pagydyti sergantį žmogų. Poeto mąstymo būdas, poetinė eilėraščių sandara atskleidžia ypatingai dvasingą jo prigimtį. Lopato eilėraščiai melodingi, juose sumaniai naudojamos kalbos ritminės galimybės, nėra banalybių nei išprotauto literatūriškumo, kurio, deja, neišvengė kai kurie kiti karaimų poetai. Remiantis prisiminimais ir jau minėta aktyvia visuomenine poeto veikla Panevėžio karaimų bendrijoje "Onarmach", galima spėti Lopato rašius ir pjeses, tačiau jų tekstų nėra išlikę. Be minėtų Tadeuszo Kowalskio, Ananjaszo Zajączkowskio ir Aleksandro Dubiskio straipsnių, Trakų karaimų poezija nebuvo plačiau nagrinėta. Aptardami literatūrinį karaimų palikimą, visi šie autoriai kalba ne tik apie poezijos motyvus, kalbos savybes, bet atkreipia dėmesį ir į eilėdarą. Anot Zajączkowskio, Simono Kobeckio eilėraščių struktūra rodo, kad autorius buvo susipažinęs su Europos poezija, ypač su slavų, tačiau tiurkų kalbų specifika diktavo savo dėsningumus, kurie, beje, būdingi visai karaimų poezijai. Svarbiausias jos eilėdarą sąlygojantis elementas esąs tas, kad karaimų kalboje paprastai kirčiuojamas paskutinis žodžio skiemuo, tačiau, be pagrindinio žodžio kirčio, yra dar šalutinių kirčių, arba vadinamųjų ritminių akcentų, suskaidančių žodžius į skiemenis, kurie kirčiuojami nevienodai (gale - stipriau, viduryje - silpniau). Dėl to Kobeckio eilėraščių ritmas gana įvairus - paprastai jambas, bet pasitaiko ir chorėjų, nors dažniausiai autorius paklūsta šnekamosios kalbos kirčiams, kurie dėl svetimų žodžių įtakos gali būti ir perkeliami. Tokių dalykų aptiksime ir kitų poetų kūryboje. Apibendrintai galima pasakyti, kad karaimų poetų kūryboje, iš esmės gana individualioje, kartojasi gana panašios temos, simboliai ir vietomis tos pačios dvasinės paskatos. Eilėraščiai dažniausiai yra paprastos formos, nepretenzingi, strofinė sudėtis taip pat gana paprasta, prozodija beveik visuomet paremta pastoviu paskutiniojo skiemens kirčiu. Tiurkų, taip pat ir karaimų, poezijos būdingiausias bruožas yra gramatinis rimas. Anot Kowalskio, "tokiomis kompozicinėmis ir kalbinėmis sąlygomis, kokias turi turkų kalba, rimų net nereikia ieškoti - jų sunku išvengti". Šiuo teiginiu nesunku patikėti tegu ir trumpai metus akį į karaimiškus eilėraščius. Sakykim, Simono Kobecko eilėraštis "Tiuš" (Sapnas): Simonas Kobeckas, inžinierius kelininkas, visą gyvenimą praleidęs Lietuvoje, lyrinius eilėraščius rašė tik jaunystėje. Paskutinieji datuoti 1940 metais. Sunkus pokaris, įtemptas profesinis darbas Trakuose, Mažeikiuose, Šiauliuose, Panevėžyje, Vilniuje nebuvo palankūs kūrybai, prie kurios jis sugrįžo jau išėjęs į pensiją. Būdamas linksmo būdo, ironiškas ir kartais sarkastiškas, Kobeckas ėmė rašyti satyrinius ir proginius eilėraščius, epigramas, humoristines balades. Paskutiniaisiais gyvenimo metais jis yra parašęs nemažai raudų - syjyt jyry, skirtų mirusių artimųjų ir draugų atminimui. Jo eilėraščiai niekur niekada nebuvo spausdinti ir saugomi kaip šeimos relikvija. Netikėta mirtis nutraukė šio sąmojingo, gyvenimo džiaugsmą spinduliavusio žmogaus gyvybę, atimdama iš mūsų ir paskutinį karaimiškai eiliavusį poetą. Medžiaginė karaimų kultūra Karaimai atsikėlė į Lietuvą prieš 600 metų. Nenuostabu, kad per tą laiką jie neteko daugelio etnografinių bruožų, specifinių namų apyvokos daiktų, tautinių drabužių ir buityje supanašėjo su vietos gyventojais. Šitą dalyką yra pastebėjęs dar praėjusiame šimtmetyje ne vienas keliautojas. Lenkų rašytojas W¬adys¬awas Sirokomla, lankęsis Trakuose pirmojoje XIX amžiaus pusėje, rašė: Karaimai, išskyrus dvasininkus, apsirengimu niekuo nesiskiria nuo vietinių gyventojų; vargšas samdinys ir turtingas pirklys rengiasi pagal išgales. Moterų drabužiai taip pat niekuo ypatingu nepasižymi. Dar išlikę rytietiški veido bruožai liudija, kad karaimai per ilgus amžius išlaikė savo papročius. Negausius išlikusius medžiaginės kultūros elementus prieš 50-60 metų tyrinėjo jau minėti orientalistai Tadeuszas Kowalskis ir Ananjaszas Zajączkowskis. Be to, 1926 metais buvo paskelbtas Jano Krivkos darbas apie Trakų karaimų kultivuojamą kultūrą - agurkus. Romualdas Firkovičius savo straipsniuose "Karaimika Lietuvoje" (1968) ir "Karaimų medžiaginės kultūros elementai Lietuvos miesteliuose" (1986) paskelbė Chadži Seraja Chan Šapšalo ir kitų tyrinėtojų duomenis šia tema. Čia pateikiama informacija remiasi būtent šia plačiajai visuomenei beveik nežinoma medžiaga. Iš originalių rytietiškų buities reikmenų karaimai išsaugojo tik specialų tešlos minkytuvą talky ("minkantis, minantis, spaudžiantis, smulkinantis"). Tai ilgas, dantytas strypas, pritaisytas prie specialaus stalo. Kowalskis mano, kad karaimai šį įrankį turėję atsigabenti iš Pietų; tokį įrankį vartoja ir kitos tiurkų tautos, ypač tos, kurios istoriškai susijusios su chazarais. Norint pasinaudoti šiuo įrankiu, viename neaukšto stačiakampio stalo gale įtaisomas medinis žiedas baščech ("galvutė"), o į šį įstatomas vienas ilgo medinio strypo galas. Strypo vidurys dantytas. Būtent šia dalimi minkoma ant stalo padėta tešla, kuri kartkartėmis apverčiama. Kitas strypo galas suplonintas - tai rankena. Kadangi tešla tymbylui turi būti gana kieta, šį darbą paprastai dirbdavo vyrai. Talky prireikdavo tik kartą per metus, per Velykas. Galimas dalykas, kad būtent tokia su religinėmis apeigomis susijusi funkcija išsaugojo šį įrankį iki mūsų dienų. Po karo talky dar buvo kurį laiką naudojamas, tačiau šiandien jau yra virtęs muziejiniu eksponatu. Kitos tiurkų tautos tokį pat įrankį tuo pačiu pavadinimu naudoja linams, kanapėms, odai minti ir minkštinti. Velykiniams paplotėliams kepti reikia ir kitų įnagių, kurių pavadinimai rodo vietinę kilmę. Tai ilga mentė tešlai į krosnį pašauti - ližia ("ližė") ir skrytulka - mažas, 3-4 cm skersmens dantytas varinis skrituliukas su ašele, pritaisyta prie nedidelio kotelio. Juo paplotėliai "skrituliuojami" - subadomi, kad neišsipūstų kepami. Tai vienintelis įrankis, iki šiol naudojamas visų šeimininkių. Kadaise valgiui gaminti karaimai daugiausia naudojo varinius indus. Dabar jie likę tik muziejuje tarp eksponatų, Chadži Seraja Chan Šapšalo surinktų ir parsivežtų iš jo kelionių po Rytų kraštus. Tarp jų randame kazaną ("katilą"), naudojamą valgiui gaminti židinyje. Židinys ir katilas tiurkų tautų gyvenime vaidina ne tik funkcinį, bet ir simbolinį vaidmenį - jie suartina šeimą, kuri paprastai burdavosi aplink juos. Iki šiol tokia šių daiktų funkcija likusi Vidurinės Azijos tautose, ypač tose, kurios dar visai neseniai buvo klajoklinės. Kitas varinis daiktas, šiandien taip pat esantis tik muziejuje, - kilnojama varinė krosnis kambariui šildyti mangal. Ji buvo naudojama tada, kai kambariuose nebuvo sumūrytų krosnių. Tai irgi klajoklinio gyvenimo atgarsis. Mangalas susideda iš trijų dalių: pats mangalas, plačios, gilios vazos formos varinis pagrindas, į kurį įstatomas varinis dubuo, turintis iš kraštų dvi varines rankenas. Į jį būdavo sužeriamos žarijos, jau nebeturinčios smalkių. Joms sudegus, mangalas uždengiamas variniu dangčiu. Nors mangalas buvo naudojamas kaip šildymo priemonė, tačiau, svečiams atėjus, ant jo specialiuose variniuose induose jibrik būdavo verdama kava. Iš buityje vartotų daiktų yra likęs dar vienas įdomus eksponatas - biešik ("lopšys"). Visos jo dalys sutvirtintos medinėmis vinimis, ir pats jis taip pat medinis. Tai susiję su prietarais - metalinėmis vinimis sukalamas karstas, todėl lopšyje jų neturi būti. Lopšys stovi ant lingių, bet tuščias niekada nesupamas - tai taip pat bloga lemiantis ženklas. Lopšio dugno viduryje yra anga, į kurią būdavo įstatomas molinis puodukas. Čiužinyje taip pat būdavo anga, ir kūdikis galėdavo visą parą išbūti sausas. Kad nespurdėtų, jis būdavo specialiais tvarsčiais, vadinamais biešik-bav pritvirtinamas prie lopšio. Kūdikio kojytės buvo vystomos atskirai. Tokių lopšių iki šiol dar turi kirgizai, kazachai, turkai ir net serbai, kurie paėmė juos iš turkų. Lopšys stovėdavo moterų pusėje, kambario viduryje. Tipiškas pasiturinčio karaimo namas turėjo keturias patalpas: priemenę, virtuvę, vyrų ir moterų puses. Ilgainiui vyrų pusė virto svetaine. Stalų, kėdžių ir kitokių baldų karaimai nenaudojo. Gyvenamųjų kambarių pasieniuose stovėdavo setai - žemos, ilgos kanapos be atkalčių, ant kurių paprastai būdavo daug pagalvėlių. Vieno tokio seto maketas saugomas ir Šapšalo ekspozicijoje. Jis, matyt, buvo specialiai pagamintas 1863 metų parodai, kai, Rusijos imperatoriškajai geografinei draugijai užsakius, Kryme buvo padarytos ir lėlės, aprengtos karaimų tautiniais drabužiais. Jos taip pat yra Šapšalo kolekcijoje ir buvo eksponuojamos Trakų istorinio muziejaus karaimų etnografinėje parodoje, veikusioje Trakuose nuo 1967 iki 1995 metų. Šapšalo muziejaus eksponatai plačiajai visuomenei parodyti 1997 metais Vilniuje, Nacionaliniame muziejuje surengtoje parodoje. Kaip minėta, tautiniai karaimų drabužiai buityje jau nebedėvimi. Jų pavyzdžiai taip pat yra tapę muziejaus kruopščiai saugomomis istorinėmis relikvijomis. Remiantis išlikusiais pavyzdžiais bei nuotraukomis, karaimų moterų ir merginų drabužiai buvo restauruoti, ir 1989 metais Trakuose įvykusiame tarptautiniame karaimų suvažiavime daugelis moterų, merginų ir vaikų jais jau vilkėjo. Kaip liudija įvairių keliautojų aprašymai, Krymo karaimai savo tautinius drabužius buvo išsaugoję ilgiau, o Trakuose tautinių drabužių nebedėvėta jau XVIII amžiuje. Tautinis moterų drabužis susideda iš ilgo ar poilgio sijono, baltos palaidinės, siuvinėto aksominio nesagstomo švarkelio plačiomis rankovėmis iki alkūnių, vadinamo kyrcha, ir plokščios apvalios karoliais ar monetomis papuoštos aksominės kepuraitės. Vietoj sijono ir palaidinės galėdavo būti ir suknelė, kartais net raštuota. Privalomas kostiumo elementas būdavo kyrcha. Ji galėjo būti pasiūta iš tamsiai raudono, rudo, žalio ar mėlyno aksomo ir privalėjo būti išsiuvinėta auksiniais siūlais gana sudėtingu augaliniu ar geometriniu raštu. Prie tokių drabužių buvo taip pat dėvimi metaliniai papuošalai - monetų karoliai ar ištisiniai koljė. Pagrindinis vyro drabužis buvo poilgis dryžuotas chalatas, perjuostas dirželiu ar skarele, ir gana aukšta, nukirsto kūgio formos, tamsiai raudona kepurė su kutu - fes. Gausiausią ir iki šiol geriausiai išlikusią medžiaginės karaimų kultūros dalį sudaro nacionaliniai patiekalai. Jau minėjau velykinius apskritus, penkių-septynių centimetrų skersmens paplotėlius tymbyl, kepamus iš aukščiausios rūšies miltų, užminkant tešlą su grietinėle ir sviestu ar sviestu ir kiaušiniais. Kadaise timbilai būdavo kepami rusiškose krosnyse, kurios buvo įrengtos kiekvienuose namuose Trakuose, o dabar - orkaitėse. Anksčiau, kai šeimos būdavo didelės, ir timbilo reikėdavo daug, jam kepti būdavo rengiamos talkos. Būdingiausias, mėgstamiausias ir plačiausiai žinomas karaimiškas patiekalas yra kybyn - pusmėnulio formos mielinės tešlos pyragėlis su pjaustytos žalios avienos ar jautienos įdaru, kepamas orkaitėje ant skardos. Kadaise kibinai būdavo kepami kiekvieną penktadienį, o šiandien jie dažnai puošia karaimų švenčių stalą. Ne veltui ir mėgstamiausia užstalės daina šlovina kibinus ir uolias šeimininkes, mokančias puikiai juos iškepti. Beje, karaimės moterys visada būdavo geros šeimininkės, ir neabejotina, kad jų darbštumo dėka iki šių dienų išlikusi karaimiška virtuvė, kurios pagrindas - daugiausia mėsos ir tešlos patiekalai. Be kibinų, karaimai kepa čeburekus, dažnai verda koldūnus. Abu šie patiekalai yra rytietiški, be abejonės, atkeliavę į mūsų kraštą kartu su karaimais ir totoriais. Įdomu, kad Lenkijoje iki šiol koldūnai laikomi būdingu Vilnijos patiekalu. Iš grynai mėsiškų patiekalų populiariausias yra kepsnys šišlik. Dažniausiai jis būdavo kepamas iš avienos, tačiau kepsniui tinka ir jautiena, ir veršiena. Nesant iešmo, vadinamo šiš, jis puikiai kepa ir orkaitėje, tik tam reikia daugiau laiko. Kitas privalomas penktadienio vakaro patiekalas buvo tiršta mėsiška ilgų plonų makaronų sriuba tutmač. Makaronus šeimininkės darydavo namie pačios: iškočiojusios jajma - didelį ploną tešlos skritulį, tešlą padžiovindavo, paskui susukdavo ir plonai supjaustydavo. Išdžiovinti makaronai galėdavo kurį laiką ir pastovėti, bet pačios uoliausios šeimininkės makaronus sriubai gamindavo kiekvieną penktadienį. Mažesnės formos ir storesnė jajma (totoriškai džajma) arba jajmač - paplotėlis, primenantis uzbekišką duoną non, būdavo kepama šermenims. Gyvendami Lietuvoje, karaimai prisitaikė prie vietinės virtuvės, tačiau kai kurie patiekalai buvo savaip transformuoti. Tas ypač pasakytina apie bulvių valgius. Vienas mėgstamiausių yra biok, žalių tarkuotų bulvių apkepas, paskanintas mažais riebios mėsos gabaliukais. Bulvės jam ruošiamos visiškai taip pat kaip plokštainiui (kugeliui), tačiau biokas nekepamas skardoje, o šutinamas aukštame ketaus puode per naktį gerai įkaitintoje ir nuo žarijų bei pelenų išvalytoje krosnyje. Šeštadienio pietums tai būdavo skaniausias ir kvapniausias patiekalas. Mėgsta karaimai ir vėdarus kyjmalar, kuriuos taip pat neabejotinai perėmę iš vietos gyventojų, nors kepa tik su avienos lajumi. Iš saldžių patiekalų reikėtų paminėti specialius vestuvinius pyragus, kepamus iš mielinės tešlos su įvairiais pagardinimais ir razinomis. Jie yra dviejų rūšių - apvalus ir pailgas, pirmasis - kijovliuk - kepamas pas jaunikį, antrasis - kielilik - pas nuotaką. Svarbiausias tų pyragų elementas - sudėtingas papuošimas, susidedantis iš pynučių ir specialiai įpjaustytų krepšelių, simbolizuojančių rožes. O didžiausias menas - iškepti taip, kad būtų gražiai paskrudęs, smarkiai iškilęs ir nesubliuškęs, viduj korėtas. Na ir, žinoma, neapsiėjo karaimai be nacionalinio gėrimo - krupniko. Jo pavadinimas perimtas iš vietos gyventojų, tačiau receptūra skiriasi. Jam pagaminti vartojamos įvairios šaknys bei rytietiški prieskoniai - gvazdikėliai, muskato riešutas ir kt. Krupnikas - stiprus alkoholinis apysaldis gražios auksinės spalvos gėrimas, tinkantis prie kibinų ir kitokių mėsiškų patiekalų. Paprastai kiekviena šeimininkė verda jį pati, ir krupniko skonis priklauso nuo jos pomėgių. Krupnikui, kaip ir kibinams, skirta ne viena užstalės daina, bet pačioje populiariausioje raginama negerti, kad "akys išliktų šviesios". Šeimos apeigos Viena svarbiausių karaimų tautinės savimonės išsaugojimo sąlygų yra savų papročių ir apeigų laikymasis. Karaimų apeigos yra susijusios su svarbiausiais žmogaus gyvenimo momentais - gimimu, santuoka ir mirtimi bei su gamtos arba kalendorinėmis (pavyzdžiui, mėnulio jaunaties, derliaus, aukojimo) šventėmis. Ir net religinėse šventėse, kaip minėta, karaimams kur kas svarbiau išlaikyti tautos papročius. Iškilmingiausia ceremonija, kurios karaimai laikosi iki šiol, yra santuoka. Savaime suprantama, kad nedidelėje bendruomenėje santuokų būna nedaug, tačiau net sovietmečiu visos karaimų poros buvo sutuoktos pagal savo papročius. Stengtasi išlaikyti visas tris šio akto dalis: sužadėtuves, jungtuves ir puotą.Visa ceremonija vadinama toj - vestuvės. Pagrindinę vestuvių akto dalį sudaro juridinę galią turinčios sužadėtuvės - kieliašmiak. Jos rengiamos jaunosios namuose, dalyvaujant visiems norintiems. Aktyvūs dalyviai yra jaunikis (kijov), nuotaka (kieli), jų tėvai, dvasininkas, vyresnieji bendruomenės vyriškiai achsakalai (žilabarzdžiai), svočia (jegia), svotas (ataman), pamergės ir pabroliai. Sužadėtuvių metu prie liudininkų jaunikis, atsakydamas į paties pasirinkto garbingo atstovo (vakil) klausimus, patvirtina savo ketinimą imti į žmonas nuotaką pagal jos laisvą valią ir prisiekia. Jaunieji ir liudininkai pasirašo jungtuvių dokumentą - toj jazyšy (vestuvių sutartis), kuris traktuojamas kaip juridinis aktas, įteisinantis santuoką. Pasirašius sutartį, jaunuosius pasveikina dvasininkas. Po to sudaužomas molinis ąsotis. Tas veiksmas turi simboliškai lemti laimingą naujos poros gyvenimą. Dvasininkas tuo tarpu laimina dvi taures vyno ir vestuvinį pyragą - kielilik, kuris išvakarėse kepamas jaunosios namuose. Visi kieliašmiak dalyviai vaišinami pyragu ir saldumynais - razinomis, saldainiais, riešutais ir medumi, kad jaunųjų gyvenimas būtų saldus. Kitas pyragas - kijovliuk, iškeptas jaunikio namuose, pjaustomas ir valgomas puotos metu, jau po jungtuvių kenesoje. Būdingas kieliašmiak momentas yra atamano (svoto) išrinkimas. Atamaną renka jaunuoliai ir kaip valdžios simbolį įteikia jam iš trijų ilgų (apie 2,5 m) vytelių supintą ir raudonu kaspinu apvyniotą čybuch. Jį atamanas turi saugoti iki vestuvių pabaigos. Laikydamas rankoje čibuchą, atamanas su jegia (svočia) pasirašo jungtuvių dokumentą, po to kviečia pasirašyti jaunųjų tėvus, achsakalus, o paskui visus dalyvius. Jaunieji atsisveikina su tėvais, prašo jų atleidimo ir palaiminimo. Per sužadėtuvių ceremoniją keičiama mergautinė nuotakos šukuosena. Tą procedūrą pradeda svočia, o jai talkina pamergės ir visos kambaryje esančios merginos. Tuo metu vienas iš vaikinų, smuikui, triūbai ir būgnui pritariant, gieda tradicinę vestuvių giesmę "Muzhul kielin" (Nuliūdusi nuotaka). Jaunoji atsisveikina su tėvų namais, su nerūpestingu mergautiniu gyvenimu. Tai emocionaliausias sužadėtuvių momentas. Jaunajai pakeitus šukuoseną, dvasininkas kartu su jaunikiu jai ant galvos uždeda šydą. Tada jaunikis, lyg norėdamas dar išsaugoti savo buvusią laisvę, sprunka iš kambario pro išsirikiavusių draugų eilę, kur kiekvienas stengiasi pliaukštelėti jam per petį. Svočia padeda jaunajai pakilti nuo kėdės, ir ši nuvedama persirengti vestuviniais drabužiais. Šioje ceremonijoje dalyvauja tik moterys, kurių pareiga ne tik aprengti jaunąją, bet ir duoti jai patarimų šeimyniniam gyvenimui. Čia viskam vadovauja svočia. Visi vyrai tuo tarpu eina rengti ir prausti jaunojo (kadaise būdavo privaloma išprausti jaunąjį pirtyje). Čia viską tvarko atamanas: dalijasi šeimyninio gyvenimo patirtimi, moko, kaip išvengti barnių, ir palaimina. Atamano pamokymų jaunasis ir pabroliai klausosi klūpėdami prieš jį ant patiestų kilimų. Pasiruošęs jungtuvėms, jaunasis su palyda grįžta į jaunosios namus, ir visi kartu vyksta į kenesą. Procesijos priekyje du penkerių ar šešerių metų berniukai neša po žvakę. Paskui juos, lydimas dviejų pamergių, žengia jaunasis, už jo, lydima dviejų pabrolių, - jaunoji. Jegia ir atamanas eina greta. Įžengiama į kenesą iš lėto, sklindant iš ten iškilmingai giesmei Kiorkiu kijovliarni (Jaunikių gražumas). Pasibaigus giesmei, jaunieji prieina prie altoriaus ir sustoja greta vienas kito priešais dvasininką. Paskui juos vienas priešais kitą išsirikiuoja pabroliai ir pamergės. Dvasininkas, patvirtindamas, kad santuoka teisėta, perskaito per sužadėtuves surašytą vestuvinę sutartį, iš lėto ją sulanksto ir įteikia svočiai, svočia įdeda į jos vidų sidabrinę monetą. Vėliau dokumentą saugo žmona, kuri, jei nenori, kad santuoka iširtų, neturi jo išlankstyti. Jai mirus, vestuvių sutartis dedama į karstą. Perskaitęs dokumentą, dvasininkas aukoja specialią maldą, paskui užmauna būsimiesiems sutuoktiniams vestuvinius žiedus, palaimina vyną, kurį jaunieji turi išgerti, barsto jų galvas pelenais ir laimina jaunikį, nuotaką ir visą bendruomenę. Pasibaigus ceremonijai, jaunieji pamažu išeina iš kenesos ir išklauso sveikinimus. Atvykę į puotą, jaunieji turi pereiti per patiestą prieš įėjimą kailį (kad gyvenimo kelias nebūtų akmenuotas), jiems ant galvų barstomi grūdai (kad gyvenime nepatirtų nepritekliaus). Porą pasitinka tėvai su vestuviniu pyragu. Puotai vadovauja atamanas. Jis atsakingas, kad prie stalo būtų gera nuotaika. Tam jis ir apdovanotas valdžia, kurią simbolizuoja raudonas čibuchas. Atamanui privalu jį saugoti, nes jaunimas taikosi jį pagrobti. Jeigu jiems tai pavyksta, vadinasi, atamanas buvo neatidus. Norėdamas atgauti čibuchą bei susigrąžinti valdžią, jis turi pakloti nemažą išpirką. Puotos metu atamanas gieda jaunavedžius laiminančią giesmę Jyry atamannyn (Atamano giesmė). Vidurnaktį dvasininkas, sukalbėjęs trumpą maldą, nuima jaunosios šydą, patvirtindamas, kad vestuvių ceremonija baigta. Nuimtą šydą paprastai taikomasi užmesti netekėjusioms merginoms ant galvos. Manoma, kad ta, kuriai jis klius, pirmoji ištekės. Tuo pačiu tikslu per sužadėtuves, nuotakai atsistojus, ant nuotakos kėdės sodinamos merginos. Kadangi jos apsimeta nenorinčios atsisėsti, netrūksta juoko ir pokštų. Vestuvių puotoje dažniausiai dalyvauja visas karaimų jaunimas. Pirmąjį šeštadienį po vestuvių jaunojo tėvai savo namuose rengia iškilmingus pietus - ullu toj šabbaty (didysis vestuvių šeštadienis), į kuriuos kviečiami svotai, jaunosios tėvai ir kiti artimi giminaičiai. Gimus vaikams, iškilmės kur kas kuklesnės. Mergaitės gimimo proga kenesoje rengiamas kutlamach - palaiminimo malda ir vardo suteikimas. Berniuko gimimo proga iškilmės kadaise būdavo didesnės, o dabar apsiribojama vaišėmis namuose; svečių skaičius priklauso nuo tėvų išgalių. Naujagimio vardas taip pat skelbiamas kenesoje, ir paprastai kuris nors vaikinas gieda specialią giesmę. Ir vienu, ir kitu atveju tėvai išrenka savo vaikams po du globėjus - vyrą ir moterį, kurie vadinami kūmais ir faktiškai atitinka krikštatėvių instituciją. Laidotuvės, be abejonės, yra liūdniausia, bet neišvengiama šeimyninių apeigų ceremonija. Žmogui mirus, stengiamasi jį palaidoti kuo greičiau. Kadaise velionis būdavo šarvojamas namuose. Dabar vis dažniau tam naudojamos visuomeninės patalpos. Atsisveikindami su velioniu, jo artimieji sėdi prie karsto iki laidotuvių. Bendruomenės vyrai skaito psalmes. Uždegama tiek žvakių, kiek artimųjų (šeimos narių) gedi. Karstas išklojamas linais. Manoma, kad šis paprotys išlikęs iš pagonybės laikų, tačiau jo simbolika neiššifruota. Karstas, prie kurio sėdi velionio šeimos nariai, būtinai turi būti uždarytas. Prieš išnešant karstą iš namų, dvasininkas skaito specialią maldą. Ši ceremonija vadinama tabutlamach (įdėjimas į karstą). Kadaise dar būdavo giedama rauda, parašyta specialiai velionio atminimui. Dabar, kaip minėta, nebėra kam karaimiškai eiliuoti, tad apsiribojama malda. Karaimai laidojami savo kapinėse Trakuose, Vilniuje ar Panevėžyje veidu į pietus. Kapinėse, prieš nuleidžiant karstą, kiekvienas norintis gali tarti atsisveikinimo žodį. Laidotuvių metu nelankomi kiti kapai, o per vėlines ant kapo padedama tik gėlių. Užkasus karstą, dvasininkas pasimeldžia už vėlę, ir kiekvienas dalyvis, paliesdamas kapą nosinaite, atsisveikina su velioniu. Artimiesiems pakvietus, visi grįžta į velionio namus, kur dar kartą meldžiamasi už vėlę. Tokios pamaldos sahynč (prisiminimas, paminėjimas) rengiamos velionio namuose kasdien ištisą savaitę, taip pat praėjus trisdešimčiai dienų ir metams po mirties. Po kėde ar suolu, ant kurio sėdi gedinti šeima, padedama duona su druska, o maldai pasibaigus, kėdės apverčiamos, kad nelaimė nesikartotų. Artimųjų gedulas trunka ištisus metus. Visą savaitę artimieji gedėdami nevalgo mėsiškų patiekalų. Anksčiau jie taip pat privalėdavo atsisakyti bet kokios namų ruošos, ir jais pasirūpindavo giminės ar kaimynai. Dabar šis paprotys išnykęs, tačiau pasninko tebesilaikoma. Praėjus metams, o vėliau ir per kiekvienas mirties metines, artimieji pasninkauja, lanko kapines, skaito specialią maldą "Sahynč" (Paminėjimas), puošia kapą gėlėmis, o namuose visą dieną degina žvakę. Kapuose žvakės nedeginamos. Šermenims mėsiškų patiekalų nepatiekiama. Tradiciškai valgomi varškėčiai, pyragėliai su grybais ar kopūstais, daržovės, žuvys, saldumynai. Krymo karaimai šermenims gamindavo specialią gedulingą tamsios spalvos riešutų chalvą. Kitos šeimyninės karaimų apeigos susijusios su religinėmis šventėmis, kurias jau aptarėme anksčiau. Viena iš didžiausių ir iškilmingiausių apeiginių švenčių - Orach toju (Derliaus šventė), kaip minėta, nustojo būti rengiama, nes po karo karaimai neteko savo žemių. Muzikinė karaimų kultūra Lietuvos karaimų muzikos palikimą sudaro iki šios dienos žmonių atmintyje išlikusios dainos ir giesmės. Tai vokalinė, vienbalsė, neautorinė žodinės tradicijos muzika. Neliko jokių specifinių instrumentų, instrumentinės muzikos, šokių. Galbūt visa tai funkcionavo kažkada anksčiau: juk rankraštiniuose tekstuose karaimų kalba minimas styginis instrumentas kobuz. Matyt, kažkada jis buvo vartojamas gal Lietuvos, o gal Krymo bendruomenėse. Kai karaimams šiais laikais prireikia instrumento, jie groja triūba, smuiku, mandolina, akordeonu. Dabartinį Lietuvos karaimų muzikinį palikimą galima suskirstyti į tris grupes: 1) negausios liaudies dainos ir skoliniai; 2) šventos apeiginės, religinės (paraliturginės) giesmės, skirtos giedoti ne liturgijoje, užimančios tarpinę padėtį tarp liaudies ir liturginių melodijų; 3) kenesoje giedamos liturginės giesmės. Karaimų melodijų iki XX amžiaus vidurio niekas neužrašinėjo. Jos buvo perduodamos iš lūpų į lūpas, jų buvo mokomasi natūraliu būdu - namie ar pamaldose bei tikybos mokykloje. Todėl gana sunku dabar teisingai įsivaizduoti muzikinę šio vokalinio repertuaro praeitį. Belieka tik spėlioti ir pasitikėti šiandieniniais melodijų pateikėjais, sakančiais, kad jie atsimena savo senelius tokias melodijas dainavus. Taip iš kartos į kartą buvo perduodami tautos muzikos kultūros lobiai. Ir tik dabar, suvokus, jog jiems gresia išnykimo pavojus, imta intensyviau ir profesionaliau jais domėtis. 1936 metais Tadeuszas Kowalskis žurnale Myµl karaimska, nr. 11 rašė: Norėčiau atkreipti ypatingą dėmesį į būtinybę užrašyti liturginių giesmių melodijas ir Šv. Rašto recitaciją. Spėju, jog lyginamoji jų analizė leistų nustatyti šiandieninių liturginių giesmių tradicijos atsiradimo vietą ir laiką. Net keista, kad lig šiol šioje srityje nieko nenuveikta. Šią užduotį reikėtų vadinti skubia, nes dabar žmonių, galinčių gerai apie tai informuoti, yra likę nebedaug. Praėjus daugiau nei 60 metų, tokių pateikėjų dar labiau sumažėjo, dabar jų yra tikrai ne daugiau nei penki. Tačiau šis bei tas jau spėta padaryti. Visų pirma liturgines ir neliturgines melodijas imta įrašinėti į magnetofono juosteles (nuo 1960-1970 metų), o neseniai - šifruoti ir nagrinėti. Kaip jau minėta, liaudies melodijų nėra daug. Joms būdingas monotoniškas motyvų pasikartojimas, ne didesnė kaip didžioji seksta garsų apimtis, negausi ornamentika, rečitatyvumas. Originaliausios melodijos išliko senuosiuose ritualuose, atliekamos per vestuves, laidotuves. Vestuvėse ryškiausios yra Muzhul kieli (jaunosios rauda, kurią atlieka jaunas vaikinas) ir Onarhejlar (vestuvių atamano daina, atliekama puotos metu). O su laidotuvėmis susijusios kelios specifinės raudos syjyt jyrlar. Tradicinė jų eilėdara (11 skiemenų eilutės) atsispindėjo ir melodikoje. Skoliniai - tai savitas kultūrų susipynimo simbolis. Neturėdami arba pamiršę savo senąsias melodijas, karaimai skolindavosi iš kaimynų jiems patikusias ir pritaikydavo saviems tekstams. Ypač tai matyti, kai melodijos ir teksto metrų kirčiai nesutampa. Apie vienų skolinių kilmę belieka tik spėlioti, tačiau keletą melodijų galima tiksliai identifikuoti. Tai ukrainiečių šokio "Karapet" melodija, pritaikyta dainai Kybyn, ukrainiečių daina "Ichav kozak za Dunaj", pritaikyta dainai Sahyšlar, karaimiška Širi ėl, labai primenanti lietuvišką šokį. Beje, savu karaimai visuomet vadindavo ir kaip "tautinį" šokdavo prancūzišką šokį lansjė. Religinės giesmės buvo giedamos namie (įpintos į ritualus ar kokia buitine proga - skirtos valgio ceremonijai, mokymuisi, įvairiom šventėms ir pan.) ir visuotiniuose susirinkimuose. Jose taip pat apstu skolinių. Tačiau skolintasi buvo ne iš giliausių ir autentiškiausių kitų kultūrų muzikos sluoksnių, o iš miesto folkloro, populiariųjų dainų. Tokias išvadas leidžia daryti aiškus kai kurių melodijų ritmas, telpantis į tikslius simetriškus metro vienetus, ryškūs klasikinių mažoro ar minoro dermių bruožai, klasikinio periodo forma, dažniausiai dviejų sakinių, turinčių klausimo ir atsakymo intonacijas (pvz., Machtav Tierigia - "Šlovė Viešpačiui"; Ojan džanym - "Pabuski siela"). Kitų giesmių melodijos - nepasiskolintos, autentiškesnės, galbūt ateinančios iš gilesnių kultūros sluoksnių (pvz., Bolhej bazlych - "Tebūnie taika"; Uvul kajsy tuvdu - "Sūnus, kurs užgimė"; Jachšy šarap - "Geras vynas") - neturi griežto metro schemos, jų forma laisva, daugiau pagražinimų. Pastarosios daug artimesnės originaliosioms liturginėms giesmėms, kurios griežtai priklauso nuo skaitomo teksto - Šv. Rašto. Tekstas sąlygoja tam tikrą liturginių giesmių melodikos struktūrą. Melodija privalo reaguoti į sakinio ilgumą ar trumpumą, jo vidurį ir pabaigą, pabrėžti reikalingą prasmę. Karaimų liturgijoje, kaip ir daugelyje liturginių tradicijų, atitinkamos paskirties ir turinio maldos turi savitus melodinius tipus (pvz., garbinimo, atgailos, nuodėmių išsakymo, prašymo pasigailėti maldos). Pagal liturgijos eigą šie tipai išdėstomi tam tikra tvarka, o, pereinant iš vieno į kitą, paskutiniame maldos teksto sakinyje melodija moduliuojama į kitokį melodinį tipą. Taigi melodijos, muzikos dėka paskutinis tam tikros maldos sakinys tampa vienos maldos pabaiga ir kitos įvadu. Visos liturginės giesmės sudaro nuoseklią sistemą, kurios prasmę atskleidžia pats religinis tekstas, nes liturgijoje jis pirminis ir svarbiausias. Melodijos dažniausiai yra mažos garsų apimties, jų atraminiai tonai sudaro didžiąją ar mažąją terciją arba sekundą, šuolių nėra, melodija plėtojama nuosekliai, jai visiškai nebūdingas padidintos sekundos intervalas, šiais laikais tapęs tarsi Rytų muzikos simboliu. Tačiau išorinio rytietiškumo išlieka - jis reiškiasi gausiais pagražinimais, melizmomis, balso vibracija, sukauptumu, "minoriškumu". Tuo tarpu vidinis, tikrasis rytietiškumas slypi pačių giesmių prigimtyje, jų dvasioje. Tai pajusti galima tik arba pačiam giedant, arba įdėmiai klausantis. Liturgines giesmes kenesoje, priklausomai nuo paskirties, galima giedoti trimis būdais - solo (gieda vienas dvasininkas arba kitas bendruomenės narys); visiems kartu ir responsoriniu būdu (pusę maldos sakinio ar jį visą gieda dvasininkas, o bendruomenė atitaria, giedodama kitą pusę arba pakartodama visą sakinį). Kenesoje niekada nebuvo profesionalaus giesmininkų choro. Pagal kanoną jis visai ir nereikalingas, nes visos maldos, išskyrus "nebyliąją", yra giedamos arba rečituojamos, malda turi išsilieti per giedojimą, o besimeldžiantieji - tai visa susirinkusi bendruomenė. Vadinasi, ši bendruomenė ir gieda, niekam neperduodama esminių savo buvimo šventovėje funkcijų. Beje, kenesoje taip pat neskamba jokie muzikos instrumentai. Karaimų folkloras Kalbant apie karaimų folklorą, tenka viena sąvoka apibūdinti daug skirtingų dalykų, vienaip ar kitaip susijusių su kolektyvine kūryba, laiko atžvilgiu kurta kelis šimtmečius, o erdvės - skirtingose geografinėse platumose. Lietuvos karaimų folklorą sunku lokalizuoti, nes tai, kas šiandien bendruomenėje dar gyva, yra atkeliavę iš amžių glūdumos, kai gyventa tarp įvairių tiurkiškų, persiškų ar arabiškų genčių, tarp įvairių religijų - islamo, judaizmo, krikščionybės - išpažinėjų. Žanrų požiūriu karaimų folkloras taip pat gana įvairus. Visi šie aspektai, sąlygojantys tautos kolektyvinę kūrybą, niekada nebuvo tirti sistemingai. Galime pasiremti tik atskirais įvairių autorių straipsniais bei straipsneliais, gana fragmentiškai aprašiusiais arba lopšines, arba patarles, arba būrimus, arba apeigines dainas. Todėl ir čia bus galima pateikti gana šykščią informaciją, nes visiškai apeiti šią temą būtų nesąžininga. Turbūt seniausia ir konservatyviausia folkloro forma yra įvairūs būrimai. Karaimai nuo senų laikų įžiūrėdavo likimo ženklą, jei dilgčiojo vieną ar kitą kūno dalį. Tokius būrimus žurnalo Myµl karaimska puslapiuose nagrinėja ir Ananjaszas Zajączkowskis. Jis pabrėžia, kad Trakų karaimų būrimai iš kūno dalių dilgčiojimų yra artimi tokiems pat ne tik Krymo karaimų, bet ir turkų būrimams, į kuriuos pirmą kartą mokslininkų dėmesį atkreipė vokiečių orientalistas H.L. Fleischeris XIX amžiaus viduryje. Juo sekę kiti mokslininkai atrado panašių būrimų rumunų, serbų, chorvatų, graikų, bulgarų ir kitų tautų folklore. Dar anksčiau jie buvo žinomi ir Indijoje, ir senovės Graikijoje. Kaip pavyzdį Zajączkowskis cituoja V amžiaus indų dramą Šakuntala, kur dešiniosios herojaus akies trūkčiojimas suvokiamas kaip blogas ženklas. Aprašydamas, kaip kūno dalių dilgčiojimą aiškina Trakų karaimai, Zajączkowskis pažymi, kad tik 25 iš 85 minimų (pirmasis juos aprašė Wilhelmas Radloffas) laikomi blogu ženklu, kiti - arba lemia gera iškart, arba reiškia, kad nesėkmės laikinos. Pavyzdžiui, tikima, kad to, kam dilgčioja smilius, laukia trumpas ilgesys ir nelaimės, bet vėliau jis vėl bus ramus; jei dilgčioja kairiosios kojos pėda, laukia ilga kelionė, bet pasiekęs, ko norėjo, iš kelionės sugrįš; jei dilgčioja dešinioji šnervė, laukia džiaugsmas ir troškimų išsipildymas. Zajączkowskis taip pat aprašo seniau karaimų mėgtus būrimus pagal Likimo knygą. Knygos įvade parašyta, jog griežtai draudžiama burti juokais, pramogos dėlei. Tą daryti galima tik iškilus rimtam reikalui ir susikaupus. Be to, nurodoma, kokiomis mėnesio dienomis ir kuriuo paros laiku geriausiai burti. Nepatariama burti apsiniaukusią ir vėjuotą dieną arba per audrą. Prieš pradedant burti būtina pasimelsti, nes tik dievobaimingas žmogus gali tikėtis išgirsti tiesą. Zajączkowskis nepateikia klausimų ir atsakymų tekstų, žadėdamas prie šios temos dar sugrįžti. Deja, nebegrįžo. Straipsnyje pažymėta, kad Likimo knygos buvo paplitusios įvairiomis kalbomis, bet dauguma jų greičiausiai buvo verstos iš arabiško originalo. Vienas reikšmingiausių folkloro žanrų - patarlės ir priežodžiai. Krymo karaimų patarles pirmasis paskelbė Wilhelmas Radloffas 1896 metais savo žodyne Turkų tarmių žodyno bandymas (Opyt slovaria tiurkskich narečij). Abėcėlės tvarka jų buvo surašyta 470 vienetų. Vėliau, 1910 metais, 500 patarlių Peterburge hektografuotame leidinuke paskelbė R. Kefeli (taip pat Krymo karaimė). Krymo karaimų folkloro tyrinėtojas Viktoras Filonenko 1929 ir 1930 metais atskirose knygose paskelbė dar atitinkamai 146 ir 431 patarlę. Pirmosios buvo verstos į rusų kalbą ir trumpai komentuotos. Vėliau jos pasirodydavo karaimų periodikoje, bet išsamesnių studijų nebuvo. Krymo karaimų patarlių knygą 1995 metais Bachčisarajuje išleido Jurijus Polkanovas, pamėginęs jas teoriškai aptarti ir išversti į rusų kalbą. Trakų karaimų patarlės ir priežodžiai iki 1947 metų apskritai nebuvo skelbti. Pirmasis 35 karaimų patarles ir 43 priežodžius, užrašytus iš savo motinos ir kitų Trakų bei Panevėžio karaimų lūpų, paskelbė W¬odzimierzas Zajączkowskis paskutiniame žurnalo Myµl karaimska numeryje. Daugiausia Trakų karaimų smulkiosios tautosakos yra surinkęs vyresnysis dvasininkas Simonas Firkovičius. 1974 metais jis savo rankraštį perdavė Aleksandrui Dubiskiui, o šis jį paskelbė, surašęs patarles ir priežodžius abėcėlės tvarka (304 pozicijos), žurnale Rocznik orientalistyczny 1976 metais. Nors Trakų karaimų patarlės savo turiniu ir struktūra labai panašios į Krymo karaimų, tačiau jose atsispindi ir vietinis koloritas: Krymo karaimai daugiau kalba apie vynuogynus ir sodus, o Trakų karaimai - apie agurkus ir daržus. Kaip ir kitų tautų patarlėse, jose užkoduotos pagrindinės tautos vertybės, pabrėžiamos žmogiškosios dorybės ir smerkiamos ydos. Struktūros požiūriu karaimų patarlės artimos tiurkiškajam folklorui - beveik visos sudarytos iš dviejų semantiškai gretinamų ir dažnai surimuotų dalių, pvz.: Toj ašty - sioČ artty ("Vestuvės pasibaigė - kalbų padaugėjo"), Jat katyn - učuz altyn ("Svetima žmona - pigus auksas"), Az ašym - tynč bašym ("Mažai valgio (turto) - rami galva"), Az ajtma - kieriakli kylma ("Maža pasakyti - reikia padaryti"). Pasitaiko, kad rimuojami ne tik paskutiniai abiejų dalių žodžiai, bet ir pirmieji, pvz.: Boš bachča - joch achča ("Tuščias daržas - nėra pinigų"); Bart jeri - bart jemi ("Turi žemės - turi maisto"); BiČgia kielgia - biČgia ušahan ("Pas mus atėjęs - į mus panašus"). Kaip ir daugeliui kitų tiurkiškų patarlių, karaimiškosioms taip pat būdinga dalinė, o kartais ir pilna aliteracija, pvz.: Kolhan konachka kiop kieriak ("Pakviestam svečiui daug reikia"), At balasy - at, i balasy - i ("Arklio vaikas - arklys, šuns vaikas - šuo"). Tiek Krymo, tiek Trakų karaimai labai garbino arklius, ir kai kurių patarlių turinys aiškiai rodo arklio vietą vertybių skalėje, pvz.: Atny da katynny biermia kišigia-die ("Arklio ir žmonos niekam neduok"), Atsyz - kollarsyz ("Be arklio - kaip be rankų"). Ypač išsiskiria perkeltinės reikšmės patarlės. Mat, kreipiantis į vieną ar kitą asmenį, būtina laikytis subordinacijos, pavyzdžiui, marčiai neleidžiama tiesiogiai kalbėtis su šešuru, tad šis, norėdamas jai ką nors pasakyti, kreipiasi į savo dukterį: Kyzym, saja ajtam - kielinim, sie anla ("Tau, dukrele, sakau - tu, martele, suprask"). Patarlės karaimiškai vadinamos Ata sioČliari (Tėvo žodžiai). Simboliškai pavadinimas išreiškia ir jų prasmę - sugebėjimą koncentruoti protėvių sukauptą išmintį. Kaip matyti, daugumą patarlių Trakų karaimai išsaugojo nuo senų laikų. Naujesniais laikais, gyvendami tarp kitataučių, perėmė ir jų išmintį. Todėl kai kurios patarlės yra tiesiog pažodžiui išverstos iš svetimų kalbų. Panašiai yra atsitikę ir su karaimų dainomis. Jų žodžiai paprastai originalūs, parašyti karaimų poetų, tačiau melodijos dažniausiai pasiskolintos. Savaime suprantama, ir svetima melodija, pritaikyta kitos kalbos žodžiams, patiria tam tikrą transformaciją, ir per ilgą laiką taip pritampa prie jų, jog tampa sava, kaip ten buvusi. Būtent tokiu būdu daug Simono Firkovičiaus ir kitų poetų eilėraščių šiandien yra virtę liaudies dainomis. Iš tikrų liaudies dainų vertėtų paminėti originalią lopšinę "Bir bar ėdi", kuri turi beveik pažodinį atitikmenį karačiajų tautosakoje. Ne veltui karačiajų lingvistai karaimus vadina kalbos broliais. Šioje lopšinėje dainuojama, kaip įvairios gamtos jėgos rungtyniauja, kuri stipresnė, bet kartu kiekviena turi pripažinti, kad yra už ją stipresnių jėgų. Kitaip tariant, pagrindinis lopšinės motyvas - jėgos ir galybės sąlygiškumas, nepatvarumas. Įdomu, kad siužeto pabaigoje galingiausia pasirodo esanti maža pelytė - lyg miklumo ir sumanumo simbolis, lyg įrodymas, kad ne jėga svarbiausia vertybė. Lopšinės tekstas parašytas dialogo forma, pradžioje dvieilė prieštara, kaip ir tradicinėse tiurkiškose pasakose įvedanti klausytoją į fantazijos pasaulį: Bir bar ėdi, Butuchamor ėdi... Turbūt tiksliausia tuos žodžius būtų išversti taip: "Buvo kartą, buvo" arba "Buvo buvo, kaip nebuvo", juolab kad ir veikėjo vardas "Butuchamor" yra neišverčiamas, manoma, kad čia kalbama apie kažkokį galiūną molinėmis kojomis... Prasidėjus Atgimimui, kai atsirado noro išgirsti ir pamatyti, kuo gyvena Lietuvoje kitos tautos, ši lopšinė buvo karaimų koncertų šerdis. Labai gaila, kad šiandien tarp gyvųjų nebėra kilnios ir savo tautai atsidavusios Janinos Rajeckienės, kuri dar taip neseniai labai dvasingai šią lopšinę dainuodavo. Kai sklaidau dabar senų karaimiškų žurnalų puslapius, randu juose žodžius, kuriuos ir vėl galiu pakartoti: "Daug jau mūsų žmonių, kurie buvo pajėgūs dirbti tautos labui, iškeliavo anapus, beliko prisiminimai ir viltis, kad atsiras jaunų, kuriems nepritrūks ūpo ir jėgų..." Simonas Firkovičius  LIETUVOS RESPUBLIKOS VYRIAUSYBĖ NUTARIMAS 1997 m. sausio 9 d. Nr. 5 Vilnius Dėl Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1996 m. rugsėjo 30 d. nutarimo Nr. 1136 "Dėl Privalomojo sveikatos draudimo tarybos prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės nuostatų patvirtinimo" dalinio pakeitimo Lietuvos Respublikos Vyriausybė nutaria: Iš dalies pakeičiant Privalomojo sveikatos draudimo tarybos prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės nuostatus, patvirtintus Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1996 m. rugsėjo 30 d. nutarimu Nr. 1136 "Dėl Privalomojo sveikatos draudimo tarybos prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės nuostatų patvirtinimo" (Žin., 1996, Nr. 93-2194), 7.5 ir 7.6 punktus išdėstyti taip: "7.5. du sveikatos priežiūros specialistų profesinių sąjungų atstovai, kuriuos pasiūlo šios organizacijos; 7.6. trys kitų profesinių sąjungų atstovai, kuriuos pasiūlo šios organizacijos". Ministras Pirmininkas Gediminas Vagnorius Sveikatos apsaugos ministras Juozas Galdikas <doc> LIETUVOS RESPUBLIKOS VYRIAUSYBĖ NUTARIMAS 1997 m. sausio 9 d. Nr. 1 Vilnius Dėl lėšų skyrimo Lietuvos Respublikos Vyriausybė nutaria: Skirti iš Lietuvos Respublikos Vyriausybės rezervo fondo: 1. Vilniaus miesto savivaldybei - 80,4 tūkst. litų sausio 13-osios - Laisvės gynėjų dienos renginiams finansuoti. 2. Kultūros ministerijai - 3 tūkst. litų Lietuvos profesionaliosios keramikos pradininko profesoriaus L.Strolio laidotuvių išlaidoms padengti. Ministras Pirmininkas Gediminas Vagnorius Finansų ministras Rolandas Matiliauskas <doc> LIETUVOS RESPUBLIKOS VYRIAUSYBĖ NUTARIMAS 1997 m. sausio 9 d. Nr. 2 Vilnius Dėl Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1994 m. lapkričio 11 d. nutarimo Nr. 1123 "Dėl žyminio mokesčio tarifų bei Žyminio mokesčio mokėjimo ir grąžinimo tvarkos patvirtinimo" papildymo Lietuvos Respublikos Vyriausybė nutaria: Papildyti žyminio mokesčio tarifus, patvirtintus Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1994 m. lapkričio 11 d. nutarimu Nr. 1123 "Dėl žyminio mokesčio tarifų bei Žyminio mokesčio mokėjimo ir grąžinimo tvarkos patvirtinimo" (Žin., 1994, Nr. 89-1732; 1996, Nr. 34-834, Nr. 112-2543), šiuo 15.1.9 punktu: "15.1.9. užsienio banko filialo (skyriaus) 10000 litų". Ministras Pirmininkas Gediminas Vagnorius Finansų ministras Rolandas Matiliauskas <doc> LIETUVOS RESPUBLIKOS VYRIAUSYBĖ NUTARIMAS 1997 m. sausio 9 d. Nr. 3 Vilnius Dėl Lietuvos Respublikos Vyriausybės atstovo institucijos likvidavimo ir Lietuvos Respublikos apskrities valdytojo institucijos reorganizavimo Vadovaudamasi Lietuvos Respublikos apskrities valdymo įstatymo pakeitimo ir papildymo bei Vyriausybės atstovo įstatymo pripažinimo netekusiu galios įstatymu (Žin., 1996, Nr. 126-2938), Lietuvos Respublikos Vyriausybė nutaria: 1. Likviduoti Lietuvos Respublikos Vyriausybės atstovo instituciją ir reorganizuoti Lietuvos Respublikos apskrities valdytojo instituciją į Lietuvos Respublikos apskrities viršininko instituciją. 2. Valdymo reformų ir savivaldybių reikalų ministerija turi vykdyti darbus, susijusius su Lietuvos Respublikos Vyriausybės atstovo institucijos likvidavimu ir Lietuvos Respublikos apskrities valdytojo institucijos reorganizavimu į Lietuvos Respublikos apskrities viršininko instituciją, pagal Biudžetinių įstaigų reorganizavimo ir likvidavimo tvarkos, patvirtintos Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1996 m. gegužės 10 d. nutarimu Nr. 554 "Dėl Biudžetinių įstaigų reorganizavimo ir likvidavimo tvarkos patvirtinimo" (Žin., 1996, Nr. 46-1120), nuostatas. Ministras Pirmininkas Gediminas Vagnorius Valdymo reformų ir savivaldybių reikalų ministras Kęstutis Skrebys <doc> LIETUVOS RESPUBLIKOS VYRIAUSYBĖ NUTARIMAS 1997 m. sausio 10 d. Nr. 15 Vilnius Dėl Užsieniečių išsiuntimo iš Lietuvos Respublikos taisyklių patvirtinimo Lietuvos Respublikos Vyriausybė nutaria: 1. Patvirtinti Užsieniečių išsiuntimo iš Lietuvos Respublikos taisykles (pridedama). 2. Pripažinti netekusiu galios Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1993 m. gegužės 7 d. nutarimą Nr. 311 "Dėl Užsieniečių išsiuntimo iš Lietuvos Respublikos taisyklių patvirtinimo" (Žin., 1993, Nr. 15-401). Ministras Pirmininkas Gediminas Vagnorius Vidaus reikalų ministras Vidmantas Žiemelis PATVIRTINTA Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1997 m. sausio 10 d. nutarimu Nr. 15 Užsieniečių išsiuntimo iš Lietuvos Respublikos taisyklės 1. Šios taisyklės nustato užsienio valstybių piliečių ir asmenų be pilietybės (toliau vadinama - užsieniečiai) išsiuntimo iš Lietuvos Respublikos sąlygas bei tvarką. 2. Užsienietis gali būti įpareigotas išvykti iš Lietuvos Respublikos arba išsiųstas iš jos, jeigu: 2.1. pažeidžia Lietuvos Respublikos Konstituciją ar kitus Lietuvos Respublikos įstatymus; 2.2. jo veiksmai gresia Lietuvos valstybės saugumui ar viešajai tvarkai; 2.3. pažeidžia užsieniečių atvykimo į Lietuvos Respubliką, buvimo joje ir vykimo per ją tranzitu taisykles arba nepaiso taikomų administracinio poveikio priemonių; 2.4. yra Lietuvos Respublikoje be galiojančio užsienio paso arba jį atitinkančio kelionės dokumento, vizos (kai to reikalaujama), taip pat leidimo nuolat gyventi Lietuvos Respublikoje, atsisako pateikti dokumentus, patvirtinančius jo asmens tapatybę, arba pateikia suklastotus dokumentus; 2.5. yra Lietuvos Respublikoje ir nustatoma, kad jo viza arba leidimas nuolat gyventi Lietuvos Respublikoje įgyti apgaulės būdu; 2.6. padaro nusikaltimą. Jeigu užsienietis nuteisiamas, jis gali būti išsiunčiamas po to, kai jau yra atlikęs bausmę arba atleistas nuo bausmės atlikimo; 2.7. būdamas Lietuvos Respublikoje, nepajėgia savęs išlaikyti arba turi nelegalų gyvenimo šaltinį; 2.8. padaro administracinį teisės pažeidimą arba jo veiksmai gresia gyventojų sveikatai ar dorovei. 3. Užsienietis gali būti išsiųstas iš Lietuvos Respublikos ir kitais įstatymų numatytais atvejais, nenurodytais šių taisyklių 2 punkte. 4. Sprendžiant užsieniečio išsiuntimo iš Lietuvos Respublikos klausimą, būtina atsižvelgti į priežastis, dėl kurių pažeistos užsieniečių atvykimo į Lietuvos Respubliką, buvimo joje ir vykimo per ją tranzitu taisyklės. Užsieniečiui, kuris traukiamas baudžiamojon atsakomybėn padarytą nusikaltimą, apribojama teisė išvykti iš Lietuvos Respublikos iki bylos nagrinėjimo ar bausmės atlikimo pabaigos. 5. Atsižvelgdamas į konkrečias pažeidimo priežastis ir kitas aplinkybes, miesto (rajono) policijos komisaras užsienietį gali įpareigoti: 5.1. nurodytuoju laiku atvykti į miesto (rajono) policijos komisariatą; 5.2. pateikti galiojantį užsienio pasą ar jį atitinkantį kelionės dokumentą; 5.3. informuoti miesto (rajono) policijos komisariatą apie savo buvimo vietą. 6. Užsienietį, kuris gali būti išsiųstas iš Lietuvos Respublikos šių taisyklių 2 ir 3 punktuose numatytais atvejais, miestų (rajonų) policijos komisariatų, Užsieniečių registravimo centro vadovai, remdamiesi surinkta medžiaga, įpareigoja Vidaus reikalų ministerijos vardu išvykti iš Lietuvos Respublikos ne vėliau kaip per 30 kalendorinių dienų arba pateikia Vidaus reikalų ministerijai tą medžiagą ir siūlo išsiųsti užsienietį. Įpareigojimas išvykti arba sprendimas išsiųsti užsienietį iš Lietuvos Respublikos įforminamas nutarimu. Nustatytas terminas skaičiuojamas nuo užsieniečio supažindinimo su nutarimu dienos. Su nutarimu užsienietis supažindinamas jam suprantama kalba. 7. Užsieniečiui atsisakius išvykti iš Lietuvos Respublikos arba neišvykus per nustatytą laiką, surinkta medžiaga nedelsiant pateikiama Migracijos departamentui prie Vidaus reikalų ministerijos. Sprendimus dėl užsieniečių, turinčių leidimus nuolat gyventi Lietuvos Respublikoje, išsiuntimo iš Lietuvos Respublikos priima teismas Vidaus reikalų ministerijos teikimu, kitais atvejais - Vidaus reikalų ministerija. 8. Užsieniečiui, sulaikytam Lietuvos Respublikoje įstatymų nustatyta tvarka ir pagrindais, suteikiama galimybė susisiekti su valstybės, kurios pilietybę jis turi, diplomatine atstovybe ar konsuline įstaiga, atstovaujančia Lietuvos Respublikoje tos valstybės interesams, o jeigu tokios įstaigos nėra - su kitos valstybės diplomatine atstovybe ar konsuline įstaiga, įgaliota ginti valstybės, kurios pilietis yra sulaikytasis užsienietis, piliečių teises ir teisėtus interesus. 9. Sprendimą išsiųsti užsienietį iš Lietuvos Respublikos vykdo miestų (rajonų) policijos komisariatai arba Užsieniečių registravimo centras pagal užsieniečio buvimo vietą. 10. Užsienietį, išsiunčiamą iš Lietuvos Respublikos, miesto (rajono) policijos komisariato ar Užsieniečių registravimo centro pareigūnai lydi iki Lietuvos Respublikos valstybės sienos. Užsieniečio pase arba jį atitinkančiame kelionės dokumente išsiuntimas įforminamas atitinkama žyma. 11. Užsienietis gali būti išsiųstas į valstybę: 11.1. kurios pilietis jis yra; 11.2. kurioje jis nuolat gyvena; 11.3. iš kurios jis atvyko; 11.4. kuri sutinka jį priimti. 12. Užsienietis negali būti išsiųstas į valstybę, kurioje jis bus persekiojamas dėl lyties, rasės, tautybės, kalbos, kilmės, tikėjimo, politinių ar kitų pažiūrų, nacionalinės ar socialinės kilmės ir dėl to neturės galimybės naudotis šios valstybės teisine pagalba. 13. Išsiunčiamo iš Lietuvos Respublikos užsieniečio šeimos nariai gali išvykti bendra tvarka. 14. Užsienietis iš Lietuvos Respublikos išsiunčiamas: 14.1. savo lėšomis; 14.2. lėšomis juridinių ar fizinių asmenų, nelegaliai gabenusių užsienietį į Lietuvos Respublikos teritoriją, joje arba iš jos, arba asmenų, pagal kurių kvietimą užsienietis gavo Lietuvos Respublikos vizą ar bevizio vykimo atveju pas juos viešėjo; 14.3. išimtiniais atvejais - išsiunčiančios valstybės institucijos lėšomis. 15. Nutarime dėl užsieniečio išsiuntimo iš Lietuvos Respublikos gali būti nurodytas riboto ar neriboto laiko draudimas atvykti į Lietuvos Respubliką. 16. Nutarimas dėl užsieniečio išsiuntimo iš Lietuvos Respublikos gali būti apskundžiamas Lietuvos Respublikos įstatymų numatyta tvarka. 17. Jeigu Lietuvos Respublikos tarptautinėse sutartyse nustatyta kitokia tvarka negu šiose taisyklėse, laikomasi tarptautinių sutarčių taisyklių. <doc> LIETUVOS RESPUBLIKOS VYRIAUSYBĖ ir LIETUVOS BANKO VALDYBA NUTARIMAS 1997 m. sausio 13 d. Nr. 16/1 Vilnius Dėl Lietuvos Respublikos Vyriausybės ir Lietuvos banko valdybos 1993 m. birželio 24 d. nutarimo Nr. 471 "Dėl užsienio paskolų ir finansinės paramos, gaunamos iš užsienio valstybių bei tarptautinių finansinių organizacijų" dalinio pakeitimo Lietuvos Respublikos Vyriausybė ir Lietuvos banko valdyba nutaria: 1. Iš dalies pakeičiant Lietuvos Respublikos Vyriausybės ir Lietuvos banko valdybos 1993 m. birželio 24 d. nutarimą Nr. 471 "Dėl užsienio paskolų ir finansinės paramos, gaunamos iš užsienio valstybių bei tarptautinių finansinių organizacijų" (Žin., 1993, Nr. 26-607; 1994, Nr. 26-446, Nr. 93-1823; 1995, Nr. 58-1440, Nr. 95-2130), išdėstyti nauja redakcija Valstybinės užsienio paskolų komisijos sudėtį (pridedama). 2. Pripažinti netekusiu galios Lietuvos Respublikos Vyriausybės ir Lietuvos banko valdybos 1995 m. lapkričio 17 d. nutarimo Nr. 1455/11 "Dėl Lietuvos Respublikos Vyriausybės ir Lietuvos banko valdybos 1993 m. birželio 24 d. nutarimo Nr. 471 "Dėl užsienio paskolų ir finansinės paramos, gaunamos iš užsienio valstybių bei tarptautinių finansinių organizacijų" dalinio pakeitimo" (Žin., 1995, Nr. 95-2130) 1 punktą. Ministras Pirmininkas Lietuvos banko valdybos pirmininkas Gediminas Vagnorius Reinoldijus Šarkinas Finansų ministras Rolandas Matiliauskas <doc> LIETUVOS RESPUBLIKOS MINISTRAS PIRMININKAS POTVARKIS 1997 m. sausio 3 d. Nr. 3 Vilnius Dėl Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministro pavadavimo Pavesti Lietuvos Respublikos krašto apsaugos ministrui Česlovui Stankevičiui 1997 m. sausio 6 - 9 d. pavaduoti Lietuvos Respublikos užsienio reikalų ministrą Algirdą Saudargą, iki jis sugrįš iš komandiruotės. Ministras Pirmininkas Gediminas Vagnorius <doc> LIETUVOS RESPUBLIKOS VYRIAUSYBĖ NUTARIMAS 1997 m. sausio 21 d. Nr. 36 Vilnius Dėl Nemokamų darbų atlikimo tvarkos patvirtinimo Vadovaudamasi Lietuvos Respublikos baudžiamojo kodekso 471 ir 61 straipsnių pakeitimo įstatymu (Žin., 1996, Nr. 92-2142), Lietuvos Respublikos Vyriausybė nutaria: Patvirtinti Nemokamų darbų atlikimo tvarką (pridedama). Ministras Pirmininkas Gediminas Vagnorius Vidaus reikalų ministras Vidmantas Žiemelis PATVIRTINTA Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1997 m. sausio 21 d. nutarimu Nr. 36 NEMOKAMŲ DARBŲ ATLIKIMO TVARKA Bendrosios nuostatos 1. Ši tvarka reglamentuoja nemokamų darbų, skiriamų pagal Lietuvos Respublikos baudžiamojo kodekso 471 ir 61 straipsnių pakeitimo įstatymą (Žin., 1996, Nr. 92-2142), organizavimą, apskaitą ir kontrolę. 2. Nemokamų darbų sąvoka čia apima nesudėtingus, specialaus pasirengimo nereikalingus darbus, kuriuos teismo nuosprendžiu įpareigotas asmuo neatlygintinai, laisvu nuo tiesioginio darbo ar mokymosi laiku privalo atlikti visuomenei, ir tie darbai nėra sulygti darbo (tarnybos) ar kitokia sutartimi. Nemokamų darbų organizavimas 3. Policijos komisariatų pataisos darbų inspekcijos (toliau vadinama - pataisos darbų inspekcijos) ar savivaldybių policijos nepilnamečių reikalų inspektoriai, gavę teismo nuosprendžio nuorašą, jog nuteistajam atidėtas pagrindinės bausmės vykdymas ir jis įpareigojamas dirbti nemokamus darbus, arba nutarties nuorašą, jog nepilnametis atleistas nuo baudžiamosios atsakomybės ir jam paskirta priverčiamoji auklėjamoji priemonė dirbti nemokamus darbus, įrašo šiuos asmenis į atitinkamą įskaitą. 4. Nemokami darbai dirbami vietos savivaldos institucijų ar valstybės, savivaldybės įmonių, įstaigų, organizacijų numatytose vietose. 5. Pataisos darbų inspekcijų, savivaldybių policijos nepilnamečių reikalų inspektorių reikalavimu nemokamų darbų vietas jiems praneša vietos savivaldos institucijų, taip pat valstybės, savivaldybės įmonių, įstaigų, organizacijų vadovai arba jų paskirti asmenys. Pranešime nurodomos konkrečios vietos, kur tuo metu galima dirbti nemokamus darbus. 6. Pataisos darbų inspekcijos ar savivaldybių policijos nepilnamečių reikalų inspektoriai siunčia asmenis, įpareigotus dirbti nemokamus darbus, į vietos savivaldos institucijas arba į valstybės, savivaldybės įmones, įstaigas, organizacijas pagal išankstinį susitarimą su jų vadovais, pateikdami siuntimą (pagal pridedamą 1 formą) ir pranešimą (dviem egzemplioriais), jog asmuo siunčiamas dirbti nemokamus darbus (pagal pridedamas 2 ir 3 formas). 7. Vietos savivaldos institucijų, taip pat valstybės, savivaldybės įmonių, įstaigų, organizacijų vadovai turi užtikrinti asmenims, dirbantiems nemokamus darbus, saugias ir sveikas darbo sąlygas, atitinkančias Lietuvos Respublikos žmonių saugos darbe įstatymo ir kitų saugų darbą reglamentuojančių teisės aktų reikalavimus. 8. Asmenys, pasiųsti dirbti nemokamų darbų, prieš jų pradžią instruktuojami apie saugą darbe ir aprūpinami reikiamais įrankiais. Specialieji drabužiai jiems neišduodami. 9. Skiriant nemokamus darbus, turi būti atsižvelgta į asmenų (ypač nepilnamečių, moterų ir riboto darbingumo žmonių) galimybes juos dirbti. 10. Nemokami darbai negali trukti ilgiau kaip 40 valandų (nepilnamečiams nuo 14 iki 16 metų - 24 valandas, o nuo 16 iki 18 metų - 36 valandas) per savaitę. Draudžiama skirti jaunesnius kaip 18 metų asmenis dirbti kenksmingomis, labai kenksmingomis darbo sąlygomis, taip pat pavojingus darbus, kurių sąrašą nustato Lietuvos Respublikos Vyriausybė. Nemokamų darbų apskaita ir kontrolė 11. Nemokami darbai įvertinami valandomis ir įrašomi nemokamų darbų tabeliuose (pavyzdžiai pateikti šios tvarkos 6 punkte nurodytų 2 ir 3 formų antrojoje pusėje). 12. Nemokamų darbų apskaitą tvarko vietos savivaldos institucijų, taip pat valstybės, savivaldybės įmonių, įstaigų, organizacijų vadovai ar jų paskirti asmenys. 13. Teismo paskirtą įpareigojimą dirbti nemokamus darbus kontroliuoja pataisos darbų inspekcijos, nepilnamečiams - savivaldybių policija. 14. Pataisos darbų inspekcija (arba savivaldybės policijos nepilnamečių reikalų inspektorius), nustačiusi, kad asmuo neatvyko arba vengia dirbti nemokamus darbus, kviečia jį pokalbiui ir reikalauja pasiaiškinti raštu. Asmuo įspėjamas dėl teismo paskirto įpareigojimo nevykdymo padarinių. 15. Asmeniui atlikus paskirtus nemokamus darbus, vietos savivaldos institucijos, taip pat valstybės, savivaldybės įmonės, įstaigos, organizacijos vieną pranešimo egzempliorių su nemokamų darbų tabeliu (patvirtinę jį antspaudu) grąžina policijos komisariatui, kuris šiuos dokumentus deda į asmens bylą. Baigiamosios nuostatos 16. Asmenims, dirbantiems nemokamus darbus, netaikomos Lietuvos Respublikos įstatymų, reguliuojančių darbo santykius ir reglamentuojančių socialines garantijas (Darbo sutarties įstatymo, Atostogų įstatymo ir kt.), nuostatos. 17. Asmenys, dirbantys nemokamus darbus, gali papildomai (savanoriškai) apdrausti sveikatą Lietuvos Respublikos sveikatos draudimo įstatymo ir kitų sveikatos draudimą reguliuojančių teisės aktų nustatyta tvarka. 18. Jeigu dėl įmonės, įstaigos, organizacijos, kurioje nemokamus darbus dirbo asmuo, kaltės sužalojama jo sveikata ar jis žūsta, žalą atlygina atsakinga už tai įmonė, įstaiga, organizacija Lietuvos Respublikos civilinio kodekso nustatyta tvarka. <doc> LIETUVOS RESPUBLIKOS VYRIAUSYBĖ NUTARIMAS 1997 m. sausio 22 d. Nr. 38 Vilnius Dėl Lietuvos Respublikos oro erdvės naudojimo taisyklių patvirtinimo Vadovaudamasi Lietuvos Respublikos oro erdvės naudojimo įstatymo 5 straipsniu, Lietuvos Respublikos Vyriausybė nutaria: 1. Patvirtinti Lietuvos Respublikos oro erdvės naudojimo taisykles (pridedama). 2. Pavesti Susisiekimo ministerijai ir Krašto apsaugos ministerijai parengti ir patvirtinti Lietuvos Respublikos oro erdvės naudojimo taisyklėse numatytų paraiškų, leidimų ir kitų dokumentų formas. 3. Pripažinti netekusiais galios: 3.1. Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1992 m. liepos 20 d. nutarimą Nr. 571 "Dėl Lietuvos Respublikos oro erdvės naudojimo laikinųjų taisyklių patvirtinimo" (Žin., 1992, Nr. 26-783, Nr. 36-1127); 3.2. Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1992 m. gruodžio 1 d. nutarimą Nr. 920 "Dėl Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1992 m. liepos 20 d. nutarimo Nr. 571 dalinio pakeitimo" (Žin., 1992, Nr. 36-1127); 3.3. Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1994 m. spalio 3 d. nutarimu Nr. 938 "Dėl Užsienio valstybių pavojingų ir karinių krovinių vežimo per Lietuvos Respublikos teritoriją taisyklių patvirtinimo" (Žin., 1994, Nr. 78-1478) patvirtintų Užsienio valstybių pavojingų ir karinių krovinių vežimo per Lietuvos Respublikos teritoriją taisyklių 11 punktą. Ministras Pirmininkas Gediminas Vagnorius Susisiekimo ministras Algis Žvaliauskas PATVIRTINTA Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1997 m. sausio 22 d. nutarimu Nr. 38 Lietuvos Respublikos oro erdvės naudojimo taisyklės Bendrosios nuostatos 1. Lietuvos Respublikos oro erdvės naudojimo taisyklės (toliau vadinama - taisyklės) reglamentuoja Lietuvos Respublikos oro erdvės naudojimo reguliavimo, skrydžių planavimo, leidimų skrydžiams išdavimo ir atšaukimo, ryšių organizavimo, muitų ir pasienio režimo kontrolės tvarką bei kitas nuostatas, susijusias su oro erdvės naudojimu. 2. Šios taisyklės privalomos visiems juridiniams ir fiziniams asmenims, kurių veikla susijusi su Lietuvos Respublikos oro erdvės naudojimu arba gali kelti pavojų orlaivių skrydžių saugai. 3. Keleiviai, bagažas ir kroviniai turi būti vežami pagal tarptautinių konvencijų bei sutarčių, kurias Lietuvos Respublika yra pasirašiusi arba prie jų prisijungusi, reikalavimus. Civiliniais orlaiviais vežamų keleivių, bagažo ir krovinių vežimo tvarką nustato Susisiekimo ministerija. Valstybės orlaiviais vežamų keleivių, bagažo ir krovinių vežimo tvarką nustato Krašto apsaugos ministerija. 4. Lietuvos Respublikos valstybės sieną orlaiviai gali kirsti Lietuvos Respublikos oro erdvės struktūroje numatytais oro keliais arba Civilinės aviacijos direkcijos nurodytais maršrutais (suderinus tai su Karinėmis oro pajėgomis). 5. Tarptautiniai skrydžiai gali būti vykdomi į tuos Lietuvos Respublikos oro uostus ar aerodromus (ir iš jų), kuriuose yra atliekamos muitinės, pasienio (pasų) bei kitos sienos perėjimo punktams būdingos procedūros. 6. Orlaiviuose, skrendančiuose Lietuvos Respublikos oro erdve, turi būti įrengta: 6.1. radijo ryšio aparatūra, leidžianti palaikyti abipusį radijo ryšį su oro navigacijos paslaugas teikiančia tarnyba; 6.2. radiolokacinis atsakiklis (transponderis), veikiantis atitinkamu režimu pagal Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos (International Civil Aviation Organisation - ICAO) nustatytą tvarką. 7. Orlaivių, kuriuose nėra šių taisyklių 6 punkte nurodytos įrangos, skrydžiai Lietuvos Respublikos oro erdve galimi tik suderinus tai su Civilinės aviacijos direkcija ir Karinėmis oro pajėgomis, išskyrus avarines situacijas skrydžių metu. 8. Kiekviename civiliniame orlaivyje, skrendančiame Lietuvos Respublikos oro erdve, turi būti galiojantis civilinės atsakomybės draudimo sertifikatas ir kiti dokumentai, nurodyti Lietuvos Respublikos civilinės aviacijos įstatymo 45 straipsnyje. 9. Orlaiviai, skrendantys į Lietuvos Respublikos tarptautinius oro uostus ir iš jų, turi atitikti šiuose oro uostuose numatytus apribojimus pagal orlaivių keliamą triukšmą. 10. Šiose taisyklėse vartojamos sąvokos: 10.1. oro uostas - įmonė, vykdanti keleivių, bagažo, krovinių ir pašto, taip pat orlaivių skrydžių ir įgulų aptarnavimą ir tam tikslui turinti aerodromą, atitinkamus pastatus, kitus antžeminius įrenginius ir personalą; 10.2. civilinis aerodromas - žemės arba vandens paviršiaus plotas, pritaikytas orlaiviams kilti, tūpti, judėti ir aptarnauti; 10.3. karinių oro pajėgų aerodromas - žemės arba vandens paviršiaus plotas (įskaitant pastatus, statinius bei įrenginius), pritaikytas orlaiviams išdėstyti (ir jų techninei priežiūrai atlikti), riedėti, kilti, tūpti, taip pat Karinių oro pajėgų daliniams bei padaliniams bazuotis; 10.4. tarptautinis oro uostas - priimti ar išleisti tarptautinio susisiekimo orlaiviams skirtas oro uostas, kuriame atliekamos muitinės, imigracijos, sanitarijos, karantino bei kitos sienos perėjimo punktams būdingos procedūros; 10.5. intensyvūs skrydžiai - kai skrydžių valdymo atsakomybės rajone tuo pačiu metu yra daugiau kaip 2 orlaiviai; 10.6. skrydžių valdymo atsakomybės rajonas - oro erdvė, kurioje oro eismo paslaugas teikia atitinkamos Lietuvos Respublikos institucijos; 10.7. valstybės orlaivis - Lietuvos Respublikos krašto apsaugos, muitinės arba vidaus reikalų tarnybų naudojamas orlaivis, įregistruotas Lietuvos Respublikos valstybės orlaivių registre; 10.8. užsienio šalies valstybės orlaivis - užsienio šalies karinių oro pajėgų, muitinės arba vidaus reikalų tarnybų naudojamas orlaivis, įregistruotas užsienio šalies valstybės orlaivių registre; 10.9. civilinis orlaivis - orlaivis, naudojamas civilinės aviacijos tikslams ir įregistruotas Civilinių orlaivių registre; 10.10. oro kelias - skrydžiams skirta kontroliuojamoji oro erdvė arba jos dalis, aprūpinta reikiama įranga ir priemonėmis, užtikrinančiomis skrydžių saugą; 10.11. civilinio aerodromo oro erdvė - saugiam orlaivių eismui skirta nustatyto dydžio oro erdvė aplink civilinį aerodromą; 10.12. karinių oro pajėgų aerodromo oro erdvė - saugiam orlaivių eismui skirta nustatyto dydžio oro erdvė aplink Karinių oro pajėgų aerodromą; 10.13. pasienio zona - 15 kilometrų pasienio zonos oro erdvės dalis nuo Lietuvos Respublikos valstybės sienos į teritorijos gilumą; 10.14. draudžiamoji zona - virš svarbių valstybės objektų esanti nustatyto dydžio oro erdvė, kurioje orlaiviams skristi draudžiama; 10.15. ribojimų zona - virš sausumos ar teritorinių vandenų esanti nustatyto dydžio oro erdvė, kurioje orlaivių skrydžiai ribojami laikantis nustatytų sąlygų; 10.16. pavojinga zona - nustatyto dydžio oro erdvė, kurioje skraidyti orlaiviams atitinkamu laiku gali būti pavojinga; 10.17. rezervuojamoji oro erdvė - tam tikram laikui nustatyto dydžio oro erdvė, skirta konkrečiai aviacijos veiklai; 10.18. kontroliuojamoji oro erdvė - nustatyto dydžio oro erdvė, kurioje teikiamos skrydžių valdymo paslaugos. Komerciniai skrydžiai Reguliarus oro susisiekimas 11. Reguliarus oro susisiekimas apima visus skrydžius, kuriais reguliariai, pagal paskelbtą tvarkaraštį, nustatytais maršrutais mokamai vežami keleiviai, bagažas, kroviniai ir paštas. 12. Užsienio šalių civilinių orlaivių reguliariems tranzitiniams skrydžiams be nutūpimo arba su nutūpimu nekomerciniais tikslais Lietuvos Respublikos teritorijoje specialaus leidimo nereikia, jeigu orlaivis įregistruotas valstybėje, kuri yra Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos narė ir nereikalaudama leidimo leidžia tokius pat Lietuvos Respublikos orlaivių skrydžius. Visais kitais atvejais turi būti gautas Susisiekimo ministerijos leidimas. Susisiekimo ministerija leidimus užsienio valstybių oro vežėjams vykdyti reguliarų oro susisiekimą į Lietuvos Respublikos teritoriją ir (arba) iš jos duoda pagal dvišalių sutarčių nustatytas sąlygas. Jeigu su oro vežėjo valstybe Lietuvos Respublika nėra pasirašiusi dvišalės sutarties dėl oro susisiekimo, Susisiekimo ministerija gali išduoti laikiną leidimą. 13. Dvišalėje sutartyje nustatyta tvarka paskirti arba gavę laikiną leidimą užsienio valstybių oro vežėjai prieš pradėdami vykdyti reguliarų oro susisiekimą privalo pateikti Susisiekimo ministerijai šiuos dokumentus ir informaciją: 13.1. skrydžių tvarkaraštį; 13.2. siūlomus vežimo tarifus ir jų taikymo sąlygas; 13.3. duomenis apie susisiekimui naudojamų orlaivių tipus, jų talpą, nacionalinę priklausomybę ir registravimo ženklus; 13.4. civilinės atsakomybės, keleivių, bagažo ir krovinių draudimo sertifikatus; 13.5. naudojamų orlaivių triukšmo sertifikatus. 14. Susisiekimo ministerija gali pareikalauti ir nenurodytų šių taisyklių 13 punkte papildomų dokumentų ar informacijos. 15. Lietuvos Respublikos oro vežėjai, norėdami reguliariai vykdyti oro susisiekimą konkrečiu maršrutu, turi gauti Susisiekimo ministerijos leidimą jos nustatyta tvarka. 16. Oro vežėjai, vykdantys reguliarų oro susisiekimą, ne vėliau kaip prieš 30 dienų iki kito sezono pradžios (vasaros sezono pradžia - paskutinis kovo mėnesio sekmadienis, žiemos - paskutinis spalio mėnesio sekmadienis) turi pateikti Susisiekimo ministerijai planuojamą skrydžių tvarkaraštį. Tas pats reikalavimas taikomas ir keičiant skrydžių tvarkaraščius. 17. Apie planuojamą skrydžio nukrypimą nuo skrydžių tvarkaraščio, jo panaikinimą, maršruto pakeitimą, taip pat apie papildomus skrydžius ne vėliau kaip prieš 3 dienas iki skrydžio turi būti pranešta Susisiekimo ministerijai ir gautas jos leidimas tai pakeisti. 18. Oro vežėjai, vykdantys reguliarų oro susisiekimą, turi pateikti Susisiekimo ministerijai tvirtinti keleivių ir krovinių vežimo tarifus bei jų taikymo sąlygas ne vėliau kaip prieš 30 dienų iki siūlomos jų įsigaliojimo dienos. 19. Gali būti paskelbti tik tie tarifai, kuriuos patvirtino Susisiekimo ministerija. 20. Patvirtinti tarifai taikomi, iki bus patvirtinti nauji tarifai. Nereguliarus oro susisiekimas 21. Nereguliarus oro susisiekimas apima bet kurį komercinį oro susisiekimą, išskyrus reguliarų. 22. Nereguliaraus oro susisiekimo kategorijas, kurioms nereikia leidimo skrydžiams į Lietuvos Respublikos teritoriją ir (arba) iš jos, taip pat šių kategorijų skrydžiams taikomus reikalavimus nustato Susisiekimo ministerija. 23. Nereguliariam tranzitiniam skrydžiui be nutūpimo Lietuvos Respublikos teritorijoje arba su nutūpimu nekomerciniais tikslais leidimo nereikia, jeigu skrenda orlaivis, įregistruotas valstybėje, kuri yra Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos narė ir nereikalaudama leidimo leidžia tokius pat Lietuvos Respublikos orlaivių skrydžius. 24. Komerciniams skrydžiams su nutūpimu Lietuvos Respublikoje reikia Susisiekimo ministerijos leidimo. Leidimas galioja tik jame nurodytam skrydžių skaičiui bei laikui ir negali būti pratęstas. 25. Paraišką leidimui gauti turi pateikti oro vežėjas, faktiškai eksploatuojantis orlaivį, arba jo įgaliotas asmuo. 26. Leidimas gali būti duodamas: 26.1. vienam skrydžiui; 26.2. skrydžių grandinei iki 4 skrydžių; 26.3. skrydžių grandinei, kurią sudaro daugiau kaip 4 skrydžiai. 27. Rašytinė paraiška šių taisyklių 26.1 ir 26.2 punktuose nurodytiems skrydžiams turi būti pateikiama Susisiekimo ministerijai ne vėliau kaip prieš 2 darbo dienas iki skrydžio dienos, o 26.3 punkte nurodytiems skrydžiams - ne vėliau kaip prieš 5 darbo dienas. 28. Paraiškoje turi būti nurodyta: 28.1. oro vežėjo pavadinimas, adresas, atsakingo asmens vardas ir pavardė, telefono ir fakso numeriai; 28.2. orlaivio tipas, nacionalinė priklausomybė ir registravimo ženklai; 28.3. reiso numeris; 28.4. užsakymo rūšis; 28.5. keleivių skaičius, krovinio kiekis ir pobūdis; 28.6. skrydžio užsakovo pavadinimas ir adresas, atsakingo asmens vardas ir pavardė, telefono ir fakso numeriai; 28.7. visas skrydžio maršrutas; 28.8. visas skrydžio grafikas. 29. Susisiekimo ministerija prireikus gali pareikalauti papildomos informacijos. 30. Paraiška turi būti rašoma lietuvių arba anglų kalba. 31. Leidimas užsienio šalies orlaiviui vykdyti nereguliarų komercinį skrydį į Lietuvos Respubliką suteikiamas, jeigu šalis, kurioje šis orlaivis yra įregistruotas, leidžia Lietuvos Respublikos orlaiviams tokius pat skrydžius į savo teritoriją. 32. Susisiekimo ministerija gali nustatyti sąlygas bei apribojimus, taip pat atsisakyti suteikti leidimą nereguliariam komerciniam skrydžiui, jeigu: 32.1. jis gali padaryti žalą Lietuvos Respublikos oro vežėjų reguliariam susisiekimui; 32.2. skrydį tarp Lietuvos Respublikos ir užsienio šalies vykdo trečiosios šalies oro vežėjo orlaivis; 32.3. paraiškoje pateikti ne visi reikiami duomenys ir informacija; 32.4. paraiškoje buvo pateikti klaidingi duomenys. Nekomerciniai skrydžiai 33. Nekomerciniams užsienio šalių orlaivių skrydžiams į Lietuvos Respublikos teritoriją ir iš jos specialaus leidimo nereikia. Ši nuostata netaikoma užsienio šalies valstybės orlaiviams. Valstybės orlaivių skrydžiai 34. Užsienio šalių valstybės orlaivių skrydžiai į Lietuvos Respublikos teritoriją, iš jos arba per ją vykdomi tik gavus leidimą. 35. Leidimus užsienio šalių valstybės orlaivių skrydžiams Krašto apsaugos ministerijos teikimu išduoda Užsienio reikalų ministerija. Neatidėliotinu atveju leidimą išduoda Krašto apsaugos ministerija ir informuoja apie tai Užsienio reikalų ministeriją, prireikus - ir kitas institucijas. 36. Paraiška leidimui gauti ne vėliau kaip prieš 5 darbo dienas pateikiama Užsienio reikalų ministerijai per užsienio valstybės ar Lietuvos Respublikos diplomatinę atstovybę. 37. Paraiškoje leidimui gauti turi būti nurodyti šie duomenys: 37.1. valstybė, kurioje įregistruotas orlaivis; 37.2. orlaivio tipas, maksimali kilimo masė (MTOW); 37.3. orlaivio registravimo ženklas; 37.4. radijo šaukinys; 37.5. reiso numeris, jeigu toks suteikiamas; 37.6. orlaivio vado vardas ir pavardė (karinio orlaivio vado - dar ir karinis laipsnis) ir įgulos narių skaičius; 37.7. paskirties aerodromas ir skrydžio maršrutas; 37.8. skrydžio tikslas; 37.9. Lietuvos Respublikos valstybės sienos kirtimo vietos (įskrendant ir išskrendant) ir apskaičiuotasis sienos kirtimo laikas (įskrendant ir išskrendant); 37.10. jeigu orlaivis nutūps Lietuvos Respublikos aerodrome, - šio aerodromo pavadinimas, nutūpimo data, apskaičiuotasis atvykimo ir išvykimo iš šio aerodromo laikas, reikiamos paslaugos ir mechanizmai joms atlikti; 37.11. keleivių skaičius, jeigu tarp keleivių yra labai svarbių asmenų (VIP), - jų vardai ir pavardės, pareigos ir rangai; 37.12. krovinio aprašymas. Jeigu vežamos pavojingos medžiagos - jų pavadinimas, pavojingumo klasė pagal Jungtinių Tautų Organizacijos klasifikaciją, pavojingų medžiagų kiekis. Jeigu vežamos karinės ar sprogstamosios medžiagos - jų pavadinimas ir kiekis (prašant leidimo gabenti sprogstamąsias medžiagas, prie paraiškos būtina pridėti avarinę kortelę); 37.13. informacija apie kino, foto- ir vaizdo aparatūrą; 37.14. informacija apie ginkluotę, jeigu orlaivyje jos yra. 38. Paraiškų padavimą užsienio šalių valstybės orlaivių skrydžiams į Lietuvos Respublikos teritoriją, iš jos arba per ją bei leidimų išdavimo tvarką ir sąlygas nustato Krašto apsaugos ministerija, suderinusi su Užsienio reikalų ministerija. Oro erdvės naudojimo reguliavimas ir skrydžių planavimas 39. Oro erdvės naudojimo pirmenybė suteikiama: 39.1. orlaiviams, patekusiems į avarinę situaciją; 39.2. orlaiviams, vežantiems labdarą ir humanitarinę pagalbą; 39.3. specialiosios medicinos pagalbos skrydžiams; 39.4. orlaiviams, atliekantiems paieškos ir gelbėjimo darbus; 39.5. orlaiviams, vežantiems labai svarbius asmenis (VIP); 39.6. kitų orlaivių skrydžiams, kuriems būtinas specialus saugos užtikrinimas. 40. Karinės oro pajėgos ne vėliau kaip prieš valandą, iki prasidės planuojami karinių orlaivių skrydžiai ribojimų zonoje, privalo informuoti apie tai Civilinės aviacijos direkciją. Pasibaigus karinių orlaivių skrydžiams ribojimų zonoje, Karinės oro pajėgos per 30 minučių apie tai turi informuoti Civilinės aviacijos direkciją. 41. Karinės oro pajėgos ne vėliau kaip prieš 8 darbo dienas privalo informuoti Civilinės aviacijos direkciją apie laiką, kurio metu orlaiviams nesaugu skraidyti pavojingoje zonoje. 42. Paraiškos rezervuojamajai oro erdvei nustatyti pateikiamos Civilinės aviacijos direkcijai ne vėliau kaip prieš 8 darbo dienas iki rezervuojamosios oro erdvės nustatymo. Paraiškas pateikti turi teisę Karinių oro pajėgų padaliniai, Vidaus reikalų ministerijos aviacijos padaliniai, Muitinės departamento prie Finansų ministerijos aviacijos padaliniai, Lietuvos aeroklubas, aviacijos sporto šakų federacijos, aviacijos sporto klubai, aviacijos įmonės, aviacijos mokymo įstaigos ir organizacijos, miestų ir rajonų savivaldybės. Civilinės aviacijos direkcija ne vėliau kaip prieš 7 dienas informuoja paraiškos pateikėją apie sprendimą rezervuoti oro erdvę. 43. Institucija, davusi leidimą skrydžiui, apie tai nedelsdama privalo informuoti Civilinės aviacijos direkciją ir atitinkamo oro uosto administraciją. 44. Tarptautiniai orlaivių skrydžiai, orlaivių skrydžiai kontroliuojamojoje oro erdvėje ir pasienio zonoje, taip pat orlaivių, kuriems reikia oro eismo paslaugų, skrydžiai galimi tik pateikus skrydžių planą. 45. Civilinės aviacijos direkcijai skrydžių planas pateikiamas, kai vykdomi: 45.1. skrydžiai Lietuvos Respublikos oro erdve, - ne vėliau kaip prieš 30 minučių iki numatyto išskridimo laiko; 45.2. tarptautiniai skrydžiai, - ne vėliau kaip prieš valandą, jeigu skrydžių maršrute nėra intensyvių oro eismo zonų; 45.3. tarptautiniai skrydžiai, kurių maršrute yra intensyvių oro eismo zonų, - ne vėliau kaip prieš 3 valandas. 46. Paraiškų ir (arba) skrydžių planų pateikti nebūtina, jeigu: 46.1. atliekami paieškos ir gelbėjimo darbai; 46.2. teikiama neatidėliotina medicinos pagalba; 46.3. likviduojami stichinių nelaimių padariniai; 46.4. vykdomas skrydis, kuriuo norima nutraukti neteisėtus orlaivio - oro erdvės pažeidėjo - veiksmus; 46.5. valstybės orlaiviai panaudojami operatyvinėms užduotims vykdyti (nusikaltėliams sulaikyti, viešajai tvarkai užtikrinti ir panašiai). 47. Pareigūnas, davęs nurodymą vykdyti skrydžius šių taisyklių 46 punkte nurodytais atvejais, nedelsdamas privalo informuoti apie tai Civilinės aviacijos direkciją, o orlaivio vadas - skrydžių vadovą, kurio skrydžių valdymo atsakomybės rajone vykdomas skrydis. 48. Kartotinis skrydžių planas (dviem egzemplioriais) ne vėliau kaip prieš 30 dienų iki planuojamų skrydžių pradžios pateikiamas Civilinės aviacijos direkcijai. Jeigu teikiamas kartotinis skrydžių planas, šių taisyklių 49 punkto reikalavimas netaikomas. 49. Apie jau pateikto skrydžių plano pakeitimus orlaivio vadas nedelsdamas informuoja Civilinės aviacijos direkciją. 50. Jeigu orlaivis pagal skrydžių plane nurodytą laiką vėluoja išskristi daugiau kaip 30 minučių ir Civilinės aviacijos direkcija neturi informacijos apie naują planuojamą išskridimo laiką, orlaivio vadas pagal šių taisyklių 49 punkto reikalavimą privalo pateikti naują skrydžių planą. 51. Apie tarptautinių skrydžių planus bei jų pakeitimus Civilinės aviacijos direkcija informuoja Karines oro pajėgas. Apie skrydžių į Lietuvos Respublikos oro uostus ir iš jų planus bei šių planų pakeitimus Civilinės aviacijos direkcija informuoja atitinkamų oro uostų administraciją. Baigiamosios nuostatos 52. Civilinių orlaivių skrydžio leidimas galioja 4 valandas iki planuoto išskridimo laiko ir 48 valandas po planuoto išskridimo laiko. Ši nuostata taikoma ir užsienio šalių valstybės orlaiviams, vežantiems labai svarbius asmenis (VIP). 53. Skrydžių, kuriais vežami labai svarbūs asmenys (VIP), vykdymo ir aptarnavimo tvarką Užsienio reikalų ministerijos teikimu nustato Lietuvos Respublikos Vyriausybė, suderinusi su suinteresuotomis institucijomis. 54. Orlaivių įgulų pokalbiai su skrydžių vadovais vyksta lietuvių arba anglų kalba. Įgulų pokalbiai su skrydžių vadovais vyksta tik pagal nustatytas radijo ryšio frazeologijos taisykles. 55. Orlaivius, atskrendančius į Lietuvos Respubliką iš kitų šalių ar išskrendančius iš Lietuvos Respublikos į kitas šalis, jais gabenamus krovinius, keleivius ir jų bagažą kontroliuoja muitinė Lietuvos Respublikos teisės aktų nustatyta tvarka. Pasienio policijos pareigūnai vykdo šių orlaivių įgulų ir jų keleivių pasienio režimo kontrolę. 56. Skrydžiai virš gyvenamųjų vietovių vykdomi pagal Lietuvos Respublikos civilinės aviacijos įstatymo 39 straipsnio nuostatas. <doc> LIETUVOS RESPUBLIKOS VYRIAUSYBĖ NUTARIMAS 1997 m. sausio 24 d. Nr. 47 Vilnius Dėl neatidėliotinų priemonių muitinės darbui gerinti ir kovai su kontrabanda bei vengimu mokėti mokesčius stiprinti Atsižvelgdama į tai, jog būtina stabdyti kontrabandą, dėl kurios milijoninės biudžeto lėšos patenka nusikalstamoms grupuotėms, pažeidžiamos konkurencinės sąlygos ir bankrutuoja geriau dirbančios įmonės, Lietuvos Respublikos Vyriausybė nutaria: 1. Patvirtinti neatidėliotinas muitinės darbo gerinimo ir kovos su kontrabanda priemones (pridedama). 2. Prašyti: 2.1. Lietuvos Respublikos Seimo Ekonominių nusikaltimų tyrimo komisiją - organizuoti pagal Valstybės saugumo departamento turimą informaciją tikrinimą, ar teisėti pareigūnų veiksmai nutraukiant Generalinės prokuratūros žinioje buvusias bylas dėl kontrabandos; 2.2.Generalinę prokuratūrą: 2.2.1. patikrinti, ar teisėti pareigūnų veiksmai nutraukiant apylinkių arba apygardų prokuratūrų žinioje buvusias bylas dėl kontrabandos; 2.2.2. atlikti tyrimą pagal Valstybės kontrolės pateiktą Muitinės departamentui prie Finansų ministerijos medžiagą apie kontrabandinių naftos produktų gabenimą Lietuvos geležinkeliu. 3. Pavesti Muitinės departamentui prie Finansų ministerijos organizuoti kontrolinius tikrinimus ir jų metu palyginti Lietuvos muitinėje deklaruotą dokumentą su užsienio šalies, iš kurios importuojama prekė, deklaracija, kurios pagrindu eksportuotojui grąžinamas pridėtinės vertės ar kitas vidaus prekybos (pardavimo) mokestis. Ministras Pirmininkas Gediminas Vagnorius Finansų ministras Rolandas Matiliauskas <doc> LIETUVOS RESPUBLIKOS VYRIAUSYBĖ NUTARIMAS 1997 m. sausio 27 d. Nr. 58 Vilnius Dėl Lietuvos Respublikos Europos reikalų ministerijos svarbiausiųjų funkcijų patvirtinimo Lietuvos Respublikos Vyriausybė nutaria: 1. Patvirtinti Lietuvos Respublikos Europos reikalų ministerijos svarbiausiąsias funkcijas (pridedama). 2. Pavesti Europos reikalų ministerijai šiuo nutarimu patvirtintų svarbiausiųjų funkcijų pagrindu parengti ir iki 1997 m. kovo 1 d. pateikti Lietuvos Respublikos Vyriausybei tvirtinti Lietuvos Respublikos Europos reikalų ministerijos nuostatus. 3. Šis nutarimas galioja, iki Lietuvos Respublikos Vyriausybė patvirtins Lietuvos Respublikos Europos reikalų ministerijos nuostatus. Ministras Pirmininkas Gediminas Vagnorius Europos reikalų ministrė Laima Andrikienė PATVIRTINTA Lietuvos Respublikos Vyriausybės 1997 m. sausio 27 d. nutarimu Nr. 58 Lietuvos Respublikos Europos reikalų ministerijos svarbiausiosios funkcijos 1. Integracijos į Europos Sąjungą srityje ministerija vykdo šias svarbiausiąsias funkcijas: 1.1. koordinuoja Teisės biuro prie Europos reikalų ministerijos veiklą (biuras nustatytąja tvarka derina rengiamų nacionalinės teisės aktų projektus, kad jie atitiktų Europos Sąjungos nuostatas teisės požiūriu); 1.2. kartu su Teisingumo ministerija ir Užsienio reikalų ministerija formuoja nacionalinės teisės ir standartų harmonizavimo darbų programą; 1.3. organizuoja nacionalinės teisės ir standartizavimo darbų programos įgyvendinimą; 1.4. padeda rengti ekonominės integracijos programą, koordinuoja kitų ministerijų veiklą įgyvendinant šią programą; 1.5. dalyvauja tarptautinėse derybose ir konsultacijose, susijusiose su Lietuvos Respublikos integracija į Europos Sąjungą, palaiko dalykinius ryšius su Europos Sąjungos ir asocijuotų šalių ekonominėmis ir finansinėmis institucijomis; 1.6. analizuoja užsienio prekybos ir investicinių sutarčių įgyvendinimą ir jų ekonominius-socialinius padarinius, prireikus teikia siūlymus Užsienio reikalų ministerijai ir Lietuvos Respublikos Vyriausybei, koordinuoja sutartinių įsipareigojimų užsienio investicijų skatinimo ir apsaugos, taip pat privatizavimo srityje vykdymą; 1.7. koordinuoja gaunamą iš Europos Komisijos pagal Europos integracijos programą techninę pagalbą privatizavimo, investicijų skatinimo ir eksporto plėtojimo srityje, padeda koordinuoti šią pagalbą teisės harmonizavimo srityje; 1.8. padeda organizuoti oficialius valstybinių ir vyriausybinių delegacijų vizitus į Europos Sąjungos šalis, taip pat šių šalių valstybinių ir vyriausybinių delegacijų priėmimą Lietuvos Respublikoje. 2. Užsienio investicijų skatinimo ir eksporto plėtojimo srityse ministerija vykdo šias svarbiausiąsias funkcijas: 2.1. yra Lietuvos investicijų agentūros steigėja ir vykdo atitinkamas funkcijas; 2.2. yra Lietuvos eksporto plėtojimo agentūros steigėja ir vykdo atitinkamas funkcijas; 2.3. skatina tiesiogines užsienio investicijas į Lietuvos ūkį, siekia gerinti investicinę aplinką; 2.4. rengia ir įgyvendina valstybės strategiją tiesioginių užsienio investicijų skatinimo srityje; 2.5. padeda rengti ir įgyvendinti valstybės strategiją valstybės vardu gaunamų investicijų (valstybinių užsienio paskolų) srityje; 2.6. padeda formuoti muitų politiką; 2.7. dalyvauja steigiant Lietuvos prekybines atstovybes užsienio šalyse; 2.8. padeda rengti Eksporto skatinimo fondo naudojimo taisykles; 2.9. padeda rengti Lietuvos Respublikos Vyriausybei teikiamus siūlymus dėl šalies investicinių programų rengimo ir užsienio investicijų pritraukimo infrastruktūrai, pramonei, energetikai bei paslaugų sferai plėtoti; 2.10. pagal savo kompetenciją nustatytąja tvarka palaiko ryšius su atitinkamomis užsienio valstybių ministerijomis ir tarptautinėmis organizacijomis, Lietuvos Respublikos Vyriausybės pavedimu rengia tarptautinių sutarčių projektus, pasirašo šias sutartis, organizuoja jų vykdymą, taip pat Lietuvos Respublikos Vyriausybės ar Ministro Pirmininko pavedimu atstovauja Lietuvos Respublikos Vyriausybei užsienio valstybėse ir tarptautinėse organizacijose; 2.11. dalyvauja užsienio šalyse organizuojant konferencijas, seminarus, muges, parodas, prekybos dienas ir tarptautinius renginius, skirtus užsienio investicijoms pritraukti bei užsienio prekybai plėsti. 3. Privatizavimo srityje: 3.1. Europos reikalų ministras koordinuoja Valstybinės privatizavimo agentūros prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės veiklą; 3.2. ministerija vykdo šias svarbiausiąsias funkcijas: 3.2.1. yra Konsultacinės įmonių reorganizavimo agentūros "Consulta" steigėja ir vykdo atitinkamas funkcijas; 3.2.2. koordinuoja Valstybinės privatizavimo agentūros prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės ir Konsultacinės įmonių reorganizavimo agentūros "Consulta" veiklą; 3.2.3. analizuoja ir koordinuoja valstybinio turto privatizavimo procesą, dalyvauja sprendžiant su tuo susijusias problemas, teikia Lietuvos Respublikos Vyriausybei ir Privatizavimo komisijai siūlymus, kaip tobulinti privatizavimą; 3.2.4. padeda rengti teisės aktus (įstatymų, Lietuvos Respublikos Vyriausybės nutarimų projektus) privatizavimo klausimais; 3.2.5. analizuoja ministerijų, kitų Vyriausybės įstaigų bei vietos savivaldos institucijų parengtas privatizavimo programas, teikia Lietuvos Respublikos Vyriausybei siūlymus dėl kasmetinės Valstybinės privatizavimo programos sudarymo; 3.2.6. padeda rengti investicinę valstybinio turto privatizavimo programą; 3.2.7. padeda rengti kompleksines privatizavimo programas; 3.2.8. analizuoja investicinius ir privatizavimo procesus užsienyje, apibendrina informaciją apie juos; 3.2.9. užtikrina šalies bendrojo privatizavimo proceso reklamą užsienyje, organizuoja užsienio investitorių pritraukimą; 3.2.10. kartu su kitomis ministerijomis organizuoja privatizavimo objektų (akcijų) pardavimą už laisvai konvertuojamą valiutą, skelbia ir rengia tarptautinius konkursus privatizuojamiems objektams už laisvai konvertuojamą valiutą įsigyti; 3.2.11. kartu su kitomis ministerijomis kontroliuoja likusio po pirminio privatizavimo valstybinio turto (akcijų), taip pat valstybinio turto (akcijų), esančio privataus kapitalo įmonėse, pardavimą. 